Шарлот Бронте
Шърли

Превод от английски: Васил Антонов, 1985

chitanka.info

Глава I
Левитично[1]

През последните няколко години северната част на Англия беше залята от множество курати — като дъжд се посипаха те по хълмистите земи в тази част на страната. Всяка енория си има по един, а и по повече от тях. Те се намират в онази ранна възраст, която прави хората активни и ги зове към добри дела. Но не годините на близкото минало ще бъдат обект на нашето внимание — ще се върнем към началото на това столетие. Току-що отминалите дни, дните на нашето настояще, са потънали в прах, прежурени от слънцето, сушави и безплодни; ще пропуснем пладне в забравата на сладка дрямка, ще прекараме следобедните часове, унесени в сън, за да ни се присъни зората.

Ако тези встъпителни слова те карат да очакваш някаква романтична история, драги читателю, то ти никога не си бил на по-грешен път. Може би очакваш сантименталност, поезия, бленуване? Или пък страсти, пориви, мелодрама? Обуздай чувствата си, снижи пламъка на надеждите си. В ръцете си държиш нещо правдиво — нещо, пропито с хладен разум и реалност; нещо, лишено от романтика като понеделнишко утро, когато всички трудови люде се будят с мисълта, че трябва да стават и да се залавят за работа. Далеч сме от мисълта, че известно вълнение няма да погъделичка небцето ти, особено към средата и края на угощението, но е съвсем сигурно, че първото блюдо, поднесено на масата спокойно може да бъде консумирано от някой католик — а дори и англокатолик — на Разпети петък през Страстната седмица, защото то ще бъде студена леща с оцет и без олио, клисав хляб с горчиви подправки и без помен от печено агне.

Както казах през последните няколко години северната част на Англия беше залята от множество курати. Но през хиляда осемстотин и единадесета — дванадесета година този благодатен дъжд още не се беше изсипал — младите свещеници бяха малко на брой, нямаше я пасторската помощ, нито пък Дружеството на свещениците[2] които да протегнат ръка на стареещите пастори, като им предоставят необходимите суми за платата на някой млад и изпълнен с жизнени сокове техен колега от Оксфорд или Кеймбридж. Днешните приемственици на апостолите, ученици на доктор Пюзи[3] и проводници на учението му, по онова време се гушеха под завивките в люлките си или пък преминаваха през процеса на обновление посредством кръщаване, извършвано от бавачките им в легени с вода. Ако човек погледнеше, когото и да било от тях, той в никакъв случай не би могъл да допусне, че двойните накъдрени панделки на мрежестата шапчица ограждат челото на един предопределен за ръкополагане и свети дела приемник на свети Павел, свети Петър и свети Йоан; нито пък да предположи, че дългата му нощница ще се превърне след време в бяла стола и че обгърнат в нея, той безмилостно ще тормози душите на енориашите си и ще хвърля в смут старомодни викарии, размахвайки енергично от амвона диплите на тази подобна на риза одежда, която никога не е била развявана над нещо по-високо от писалищна маса.

Но дори и в онези дни на оскъдица се намираха млади свещенослужители — подобно на някое ценно растение, което е рядкост, но все пак може да се открие. Една богопомазана област в Уест Райдинг, графство Йоркшир, можеше да се похвали с три жезъла на Аарон[4], които процъфтяваха в една околност с радиус от двадесет мили. Ей сега ще ги срещнеш читателю. Прекрачи прага на тази заобиколена от градина къща в покрайнини на Уинбъри и поеми към малката гостна — те вечерят там. Позволи ми да ти ги представя — мистър Дън, курат на Уинбъри; мистър Малоун, курат на Брайърфийлд и мистър Суийтинг, курат на Нанъли. Тук е квартирата на мистър Дън, а домът принадлежи на някой си Джон Гейл, дребен фабрикант на платове. Мистър Дън е поканил събратята си на гости. Ние ще се присъединим към тази компания, драги читателю, за да видим каквото може да се види, и да чуем каквото може да се чуе. В момента нашите герои се хранят, а докато правят това, ние ще си поговорим, без да ги безпокоим.

Тези господа са в разцвета на младостта си. Те притежават цялата жизненост на тази интересна възраст — жизненост, за която стоящите над тях и обзети от меланхолия престарели викарии биха дали мило и драго, за да я видят впрегната в изпълнение на пасторските им задължения. Преподобните отци нееднократно са изразявали желание да видят тази жизненост реализирана в старателно надзираване на училищата и в чести визити при болни от поверените им енории. Но младите последователи на левитите са на мнение, че това са скучни дела — те предпочитат да изразходват енергията си за друг род деяния, които, макар и да изглеждат през погледа на други хора много по-досадни и монотонни, отколкото труда на един тъкач над стана, за тях явно представляват непрекъснат извор на наслада и занимавка.

Имам предвид суетенето напред-назад, което тримата непрекъснато извършват между квартирите си — не последователни визити, а една плетеница от триъгълници, чиито нишки те наплитат през цялата година независимо дали е пролет, лято, есен или зима. Сезоните и времето не са от значение за тях. С непонятно усърдие те се преборват със сняг и градушка, с вятър и дъжд, с кал и прахоляк, за да обядват, да пият чай или да вечерят заедно. Трудно е да се каже какво кара всеки от тях да търси компанията на останалите. Не е заради приятелството, защото срещите им винаги са придружени с кавги. Не е заради религията, защото тя никога не се споменава сред тях наистина понякога им се случва да разискват въпросите на теологията, но набожността никога не е била в кръга на интересите им. Не е и заради прекомерното влечение към ястия и напитки, защото в квартирата си всеки от тях може да има също толкова добро бутче или пудинг, също толкова силен чай или крехка препечена филия, колкото и у някои от своите събратя. Мисис Гейл, мисис Хог и мисис Уип, техните хазайки, твърдят, че това „не се върши заради нещо друго, а само с едничката цел да бъдат тормозени хората“. Под „хората“ достопочтените дами разбират, естествено, себе си, защото те наистина биват подлагани на непрестанен тормоз от тази система на взаимни нашествия.

Мистър Дън и гостите му, както вече споменах, в момента вечерят. Сервира им мисис Гейл, но в очите и проблясват искрици от горещия кухненски огън. Тя е на мнение, че привилегията да поканиш някого от приятелите си на обед или вечеря, без да плащаш допълнително (тази привилегия е включена в условията, при които тя дава стаите под наем), напоследък е била твърде често използувана. Днес е само четвъртък, а още в понеделник мистър Малоун, куратът от Брайърфийлд, дойде на закуска и остана за обед; във вторник мистър Малоун и мистър Суийтинг от Нанъли дойдоха на чай останаха за вечеря, прекараха нощта в свободното легло и я удостоиха с компанията си на закуска в сряда сутринта. А ето ги днес, четвъртък, отново тук за вечеря. Мисис Гейл е почти сигурна, че ще останат и през нощта. „C’en est trop“[5] би казала тя, ако можеше да говори френски.

Мистър Суийтинг реже парчето ростбиф в чинията си и се оплаква, че месото е жилаво; мистър Дън твърди, че бирата е изветряла. Е, това вече е върхът на всичко! Ако бяха малко по-любезни, мисис Гейл щеше да понася нещата по-леко; ако поне малко си даваха вид, че са доволни от това, което получават, всичко щеше да бъде наред, но „тези млади свещенослужители са толкова важни и надути и си въобразяват, че стоят над всички“ — не показват никакво уважение към нея само защото не държи прислуга, а върши къщната работа сама, както е правела и майка й преди нея. Освен това постоянно одумват живота и хората в Йоркшир. Именно поради тази причина мисис Гейл не може да допусне, че някой от тях би могъл да бъде истински джентълмен или от благородно потекло. Според нея „старите свещеници струват много повече от всички зелени колежани — те имат маниери и са любезни както с благородните, така и с простите люде“.

— Още хляб! — вика мистър Малоун с глас, който прокънтял, макар и за кратко, го издава, че е роден в земята на детелините и картофите[6]. Мисис Гейл ненавижда мистър Малоун повече от другите двама, но и се страхува от него, защото е снажен и як мъжага, с ръце и нозе на истински ирландец и със също така характерно за националността му изражение на лицето; ликът му не притежава благите черти на потомците на крал Милезий[7], нито пък покоряващата външност на Даниъл О’Конъл[8], а има типичния облик на северноамерикански индианец, характерен за определено съсловие от ирландското дворянство; това е каменно лице с гордо изражение, далеч по-прилягащо на някой робовладелец, отколкото на земеделец от свободното селячество. Бащата на мистър Малоун наричаше себе си джентълмен. Той беше беден, затънал в дългове и невероятно надменен, а синът му беше също като него.

Мисис Гейл подаде хляба.

— Нарежи го, жено! — подвикна гостът й; това „жено“ я сряза като с нож.

Ако се поддадеше на чувствата си, тя би нарязала и свещеника заедно с хляба — тъй болезнено възропта йоркширската й душа срещу грубата му заповед.

Свещениците се радваха на чудесен апетит и независимо, че говеждото бе малко „жилаво“, те добре си похапнаха от него. Изгълтаха също така и порядъчно количество от „изветрялата бира“, а една голяма чиния с йоркширски пудинг и два подноса със зеленчуци изчезнаха, сякаш бяха свежи зелени листа, нападнати от скакалци. На сиренето също бе оказана необходимата почит, а десертът, който бе кейк, изчезна като привидение. Елегия за гибелта на кейка бе издекламирана в кухнята от Ейбръхам, син и наследник на мисис Гейл, момче на шест години, което се бе надявало, че събитията ще вземат съвсем друг обрат, ето защо, когато майка му се върна с празния поднос, то извиси глас и жално зарида.

Междувременно куратите седяха и с умерено удоволствие отпиваха от виното, което беше непретенциозен продукт на съвсем обикновена реколта. Мистър Малоун би предпочел уиски, но тъй като мистър Дън бе англичанин, сред запасите му не се намираше такава напитка. Те отпиваха от виното и спореха, но не за политика, нито пък за философия или литература — в момента, а и поначало тези теми бяха извън кръга на интересите им — нито дори за практическите или теоретическите аспекти на теологията. Спорът им беше насочен към по-несъществените страни на църковните порядки — неща незначителни и празни като сапунени мехури за всички, освен за тях самите. Мистър Малоун, който бе успял да обърне две чаши вино, докато събратята му все още се задоволяваха само с по една, постепенно се развесели в привичния си стил, т.е. стана по-дързък и започна да употребява по-смели изрази с дразнещ тон, като се смееше на собственото си остроумие.

Всеки един от неговите компаньони се превърна в прицел на насмешките му. Малоун разполагаше с голям запас от шеги по отношение на събратята си и имаше навика да ги сипе щедро при случаи, подобни на този, като рядко изневеряваше на природата си. Не съществуваше и очевидна необходимост за подобна изневяра, тъй като той определено се считаше за много интересен и никога не обръщаше внимание на мнението на околните. Обсипваше мистър Дън с намеци за безкрайната му мършавост, с подмятания за неговия чип нос, със саркастични забележки за един протрит кафеникав сюртук, който този джентълмен имаше навика да надява при дъждовно време или при изгледи за дъжд, както и с остроти по повод на един определен набор от изрази и начина на тяхното произнасяне, характерен за лондонското наречие „кокни“ и присъщ на мистър Дън — тези неща несъмнено се нуждаеха от подобно внимание заради изяществото и финеса, които придаваха на стила на мистър Малоун.

Мистър Суийтинг беше задяван за фигурата си, тъй като бе дребен на ръст, чисто и просто момче в сравнение с високото и широкоплещесто тяло на атлетичния Малоун; беше подкачан за музикалните си способности, тъй като умееше да свири на флейта и пееше химни като ангел (според мнението на някои млади дами от енорията); бе наричан с насмешка „галеник на дамите“, подиграван заради майка си и сестрите си, към които той, клетият, хранеше нежна привързаност и за които бе имал неблагоразумието да споменава от време на време в присъствието на този преподобен ирландец, лишен от способността да изпитва естествени роднински чувства.

Всяка от жертвите посрещаше нападенията посвоему: мистър Дън с надуто самодоволство и полунамръщена апатия — единствените опори на неговото иначе малко поразклатено достойнство; мистър Суийтинг — с безразличието на човек, който никога не е изповядвал, че притежава достойнство.

Когато шеговитите нападки на Малоун придобиха по-обиден характер, което стана твърде скоро, потърпевшите се съюзиха в усилията си да насочат острието на атаките си срещу него, като започнаха да му задават въпроси от рода на: колко малчугани са подвиквали „Питър Ирландеца!“ след него, когато е минавал по пътя онзи ден (малкото име на Малоун бе Питър — преподобният Питър Огъстъс Малоун); дали в Ирландия съществува обичай свещениците да носят заредени пистолети в джобовете си и сопа в ръка при редовните визити у енориашите си; какво ли означават думи като „воаял, жребец, прозорец, ливорвер“ (това бе неизменният начин, по които мистър Малоун произнасяше „воал, жребец, прозорец и револвер“); противниците му използуваха и други подобни методи за отмъщение, подсказани от вродената изтънченост на умовете им.

Това, разбира се, не можеше да бъде отминато току-така. У Малоун, който не беше нито добродушен, нито пък флегматичен, закипя гневна страст. Гласът му гърмеше, той ръкомахаше, а Дън и Суийтинг се заливаха от смях. С възможно най-гръмовния си келтски глас Малоун ги обсипваше с обидни епитети от рода на „саксонци“ и „сноби“, а те го подиграваха за това, че е роден в една поробена страна. Той заплашваше с въстание в името на своята „родна страна“ и бълваше яростна ненавист към английското управление; чуваха се думи като „дрипи“, „просия“ и „чума“. Откъм малката гостна се разнасяше невъобразима врява. Човек би си помислил, че този поток от обидни слова може да бъде последван само от дуел. Цяло чудо беше, че мистър и мисис Гейл не прибягнаха до вдигане на тревога и до услугите на стражаря, за да се въдвори мир. Но те бяха свикнали с подобни прояви — знаеха много добре, че тримата никога не вечеряха и не пиеха чай без известни упражнения от този род, чиито последици бяха всъщност съвсем невинни. На хазаите им беше известно, че тези кавги са точно толкова безобидни, колкото и шумни, че не водят до нищо сериозно, че както и да се разделят църковните побратими вечерта, на сутринта те отново ще се поздравят като най-добри приятели.

Достойните съпрузи седяха край огъня в кухнята и се вслушваха в звучните и повтарящи се отеквания, предизвиквани от ударите на юмрука на Малоун върху махагоновата маса в гостната, в звъна от бутилки и чаши, последвал всяка негова юмручна атака, в подигравателния смях на съюзените английски участници в спора и заекващата декламация на изолирания ирландец. И както си седяха така, откъм външната врата долетя шум от стъпки и те чуха как чукчето вън оживя и отправи остър зов. Мисис Гейл отиде да отвори.

— Кой е там горе, в гостната? — попита един глас, който правеше силно впечатление с носовия си тембър и резкия си изговор.

— О! Вие ли сте, мистър Хелстоун? Не ви видях добре в тъмното — смрачава се вече толкова рано. Ще влезете ли господине?

— Искам да зная първо дали си струва да влизам. Кой е в гостната?

— Куратите, господине.

— Как! И тримата ли?

— Да, господине.

— Вечерят тук, така ли?

— Да, господине.

— Достатъчно.

След тези думи гостът влезе — беше човек на средна възраст, облечен в черно. Той прекоси кухнята в посока към вътрешната врата, отвори я, промуши главата си напред и се заслуша. Имаше какво да се чуе, защото в този момент шумът горе бе по-силен отпреди.

— Ха! — възкликна новодошлият, а след това се обърна към мистър Гейл: — Често ли ви се случва това?

Като бивш църковен настоятел мистър Гейл проявяваше нескрито снизхождение спрямо духовенството.

— Млади са, господине, знаете, още са млади — каза той неодобрително.

— Млади! Тояга за тях. Непочтителни хлапаци! Ако бяхте някой дисентер[9], Джон Гейл, а не добър християнин, те биха правили същото, биха се излагали по същия начин, но аз ще им покажа…

Той сложи край на разсъжденията си, като тръшна след себе си вътрешната врата и се заизкачва нагоре по стълбите. Когато стигна до горната стая, отново се заслуша. Отвори вратата, без да почука, и застана пред куратите.

А те притихнаха и се вцепениха. Такова бе състоянието и на ненадейния им посетител. Самият той — нисък на ръст, но с изправено тяло, чиито широки рамене крепяха глава на ястреб, оградена от периферията на голяма черна шапка, която той не счете за необходимо да свали — скръсти ръце на гърди и заоглежда младите си приятели (ако те наистина му бяха приятели), без да проявява признаци на припряност.

— Как! — започна гостът, като изговаряше думите вече не с оня носов тембър, а с дълбок и дори нещо повече от дълбок глас, който нарочно бе докаран да звучи така, сякаш идваше от някаква пещера. — Как! Нима отново сме свидетели на вавилонското стълпотворение? Нима отново небесата са заставили людете да говорят на различни езици? Къде са те сега? Допреди миг звукът им изпълваше цялата къща. Чувах и седемнадесетте езика да отекват с пълна сила — езиците на партянци, медийци, еламити, на жителите на Месопотамия, Юдея и Кападокия, на Понтия и Азия, Фригия и Памфилия, на Египет и части от Либия около Кирена, езикът на странници от Рим, евреи и прозелити, критяни и араби — всеки от тях трябва да е имал представител в тази стая само допреди две минути.

— Моля за извинение, мистър Хелстоун — започна мистър Дън. — Седнете, моля ви. Желаете ли чаша вино?

Любезността му остана без ответ. Ястребът в черно продължи:

— Но защо да говоря за този дар божи — езиците? Дар божи, как не! Обърках и главата, и книгата, и завета — взех Евангелието за Закона, Деянията на апостолите за Битието[10], Ерусалим за равнината Сенаар[11]. Не този дар, а вавилонското стълпотворение ме лиши от слух и ме превърна в глух пън. Вие — апостоли? Как — вие тримата? Не може да бъде! Трима самонадеяни вавилонски зидари, развикали се около кулата — ни повече, ни по-малко!

— Уверявам ви, господине, ние просто разговаряхме на чаша вино, след вечеря, съвсем по приятелски — разисквахме дисентерите.

— Нима? Разисквали сте дисентерите, така ли? Малоун ли разискваше дисентерите? На мен пък ми се стори, че той по-скоро разискваше вас. Това беше истинска кавга — вие тримата вдигахте толкова шум колкото Моузес Бараклъф, шивачът проповедник вдига заедно с всичките си слушатели в методистката църква там долу, когато са точно в разгара на евангелисткото си надвикване. Зная кой е виновникът — вие, Малоун, нали?

— Аз! Но, господине…

— Точно така, господине. Дън и Суийтинг бяха кротки люде, преди да дойдете вие, и отново биха станали такива, ако си отидете. Когато прекосявахте морето, трябваше да оставите ирландските си обичаи на мястото им. Привичките на дъблинските студенти са чужди тук — деяния, които могат да останат незабелязани в някое мочурище или планинска област в Конот[12], тук, в една почтена английска енория, носят само позор на тези, които извличат наслада от тях. Нещо повече — те позорят и светата институция, на която тези хора са просто едни скромни придатъци.

Начинът, по който дребният възрастен господин порицаваше тези младежи, криеше в себе си известна доза достолепие, макар че подобно достолепие навярно не бе най-подходящото в случая. Въпреки свещеническата шапка, черната връхна дреха и гамашите си мистър Хелстоун, опнат като струна и обзет от ентусиазъм, имаше по-скоро вид на опитен офицер, който кастри подчинените си, отколкото на преподобен отец, посвещаващ синовете си в правата вяра. Евангелска благост и апостолска кроткост, като че ли никога не бяха смекчавали чертите на това обветрено лице — ликът на този човек сякаш бе изсечен от гранит, а мъдростта бе врязала в него доказателства за своето присъствие.

— Срещнах Съпълхоу — продължи той — да гази калта в тази дъждовна нощ. Беше се запътил да проповядва в Милдийн, лагера на противника. Както вече ви казах, чух Бараклъф да реве като пощръклял бик сред слушателите си на онова тайно сборище. А вас, господа, ви намирам да висите над полупразните си чаши с мътно вино и да се препирате като стари баби. Нищо чудно, че Съпълхоу покръства и привлича към сектата си по шестнадесет възрастни на ден, както направи преди две седмици; нищо чудно, че Бараклъф, макар да е негодник и лицемер, събира около себе си младите тъкачки, накичени с цветя и панделки, за да видят колко по-здрави са кокалчетата на ръцете му от дървения ръб на кацата му[13]; а още по-малко чудно е, че когато ви оставят сами, без енорийските ви пастори, т.е. без моя милост, Хол и Боулгби, дето ви подкрепяме, вие твърде често изпълнявате свещенослужение в празни зали и претупвате сухите си проповеди, които и без това стигат до ушите само на псалта, органиста и клисаря. Но стига по този въпрос. Дошъл съм да видя Малоун — имам поръчение за вас, о, капитане!

— Какво е станало? — попита Малоун без особен ентусиазъм. — Малко е късно за погребение.

— Имате ли средства за отбиване на нападения?

— Средства за отливане ли? Ето ги чашите, имаме достатъчно. — И той посочи с ръка към масата.

— Имам предвид оръжие.

— У мен са пистолетите, дето ми ги дадохте — никога не се разделям с тях. Нощем ги поставям заредени на един стол до леглото си. И тоягата е с мен.

— Отлично. Ще отидете ли до тъкачницата в клисурата?

— Какво става там?

— Засега нищо, но по всяка вероятност може да се случи нещо. Мур е останал там сам. Изпратил е всичките си работници, на които има доверие, в Стилброу; в тъкачницата са останали само две жени. Това предоставя чудесна възможност на някои от неговите доброжелатели да го посетят, стига да знаеха колко чист е пътят до клисурата в момента.

— Никога не съм бил сред доброжелателите му, господине. Пет пари не давам за него.

— О, така ли? Значи се страхувате?

— Смятам, че ме познавате по-добре. Ако наистина бях убеден, че съществува вероятност за спречкване бих отишъл, но Мур е странен, свит човек, когото никога не съм разбирал. А само за да прекарам няколко часа в прелестната му компания, не бих си помръднал и крака.

— Но такава вероятност съществува, ако не се случи и нещо по-сериозно, макар да не виждам подобна опасност. И все пак тази нощ сигурно ще се случи нещо. Знаете, че Мур е решил да достави нови машини, и тази нощ той очаква два фургона, натоварени със станове и резачки от Стилброу. Скот, надзирателят заедно с няколко подбрани хора е отишъл да ги докара.

— Те ще си ги докарат съвсем кротко и безопасно господине.

— И Мур казва така и твърди, че не се нуждае от никого. Но аз мисля, че трябва да има някой там, дори и само за да бъде свидетел, в случай че стане нещо. Смятам, че Мур не е достатъчно внимателен. Седи си в кантората с отворени кепенци, ходи нагоре-надолу по тъмното, разхожда се до клисурата, по Фийлдхедлейн и между нивите, сякаш е галеникът на околността, макар всъщност да е обект на нейната омраза, или пък сякаш животът му е „омагьосан“, както се казва в приказките. Не си е взел никаква поука от съдбата на Пирсън, нито пък от тази на Армитидж — по единия стреляха в собствения му дом, а по другия — на бърдото.

— Но той трябва да си извлече нужната поука, господине, и да вземе съответните мерки — намеси се мистър Суийтинг. — Мисля си, че би го направил, ако можеше да чуе това, което аз чух онзи ден.

— Какво сте чули, Дейви?

— Познавате Майк Хартли, нали, господине?

— Тъкачът антиномист[14]? Разбира се.

— Когато Майк се запие няколко седмици наред, накрая винаги отива до дома на мистър Хол в Нанъли, за да му каже мнението си за неговите проповеди, да заклейми ужасното му учение за добродетелните дела, към които той зове енориашите си, и да го предупреди, че всичките му слушатели са потънали в безпросветен мрак.

— Но това няма нищо общо с Мур.

— Освен че е антиномист, Майк е още яростен якобинец и левелер[15], господине.

— Зная това. Щом си пийне, и умът му се изпълва с мисли против кралската власт. На Майк не му липсват познания по история и е цяло удоволствие да го слушаш как изрежда списъка на тираните, чиято смърт, както казва той, означава, че „кръвта е била отмъстена“. Този човечец изпитва странна наслада от убийствата на короновани глави или пък от което и да е политическо убийство. До мен достигнаха слухове, че кроял нещо тъмно по отношение на Мур. Това ли имате предвид, Суийтинг?

— Използувахте точната дума, господине. Мистър Хол счита, че този човек не храни никаква лична омраза към Мур. Майк дори твърди, че му е приятно да разговаря с него и да го следва, но същевременно го гложди мисълта, че Мур трябва да послужи като пример за назидание. Онзи ден превъзнасял Мур до небесата пред мистър Хол като най-умния текстилец в Йоркшир. Точно това е причината, казал той, за да бъде избран Мур за жертва, за жертвоприношение, което щяло да донесе най-висша наслада. Дали Майк Хартли е с всичкия си, господине? — попита Суийтинг.

— Не зная, Дейви. Може да е полудял, а може да е просто много хитър или пък по малко и от двете.

— Той твърди, че имал видения, господине.

— А! Той е същински пророк Езекиил или Даниил по въпроса за виденията. Тъкмо си лягах миналия петък вечерта, когато той дойде и ми разказа едно свое видение, явило му се в Нанъли Парк в същия онзи следобед.

— Разкажете ни, господине, какво е било то? — настоя Суийтинг.

— Дейви, тая солидна издатина на черепа ви говори за голямо любопитство[16]. Малоун съвсем не е такъв. Него не го интересуват нито убийства нито виденията. Погледнете го — и момента изглежда като някой голям равнодушен Саф[17].

— Саф! Кой беше Саф, господине?

— Така и предполагах, че няма да знаете кой е. Но бихте могли да откриете — той е библейска личност. Не зная нищо повече за него, освен името и народността му. Но от малък винаги съм си го представи, от плът и кръв. Бъдете уверени, че е бил честен тромав и лишеи от късмет. Кончината си срещнал в Гет от ръката на Совахай.

— А видението, господине?

— Ще го чуете, Дейви. Дън си гризе ноктите, а Малоун се прозява — затова ще го разкажа само на вас. За зла участ Майк, както и мнозина други, е без работа. Мистър Грейм, икономът на сър Филип Нанъли, му бе дал да върши нещо в тамошния параклис. По думите на самия Майк той си подрязвал плета привечер, преди още да се е стъмнило, и точно тогава чул нещо, което взел за някакъв оркестър в далечината — ловджийски рогове, флейти и звук на тръба. Музиката идвала откъм гората и той се зачудил, че някой може да свири там. Погледнал нагоре — сред върховете на дърветата видял да се движат неща, които били червени като макове и бели като жасмин, гората цяла се изпълнила с тях. Започнали да излизат от нея и изпълнили парка. Тогава разбрал, че това били войници — хиляди, десетки хиляди, но шумът, който вдигали, не бил по-голям от жуженето на ято мушици в лятна вечер. Строили се и замарширували, полк след полк, през парка. Той ги последвал до общинската мера край Нанъли. Музиката все така нежно свирела в далечината. Видял как се престроили няколко пъти на землището, а някакъв мъж, облечен в червено, стоял в средата и ги ръководел. Били се разпрострели на повече от петдесет акра. Прекарали там половин час, а след това се отдалечили съвсем тихо с маршова стъпка — през цялото време той не чул нито глас, нито шум от вървеж, нищо, освен музиката, която тихо свирела тържествен марш.

— Накъде отишли, господине?

— Към Брайърфийлд, и Майк ги последвал. Тъкмо минавали през Фийлдхед, когато стълб от дим, какъвто може да излезе от дулата на цял артилерийски полк, безшумно се разстлал над полето, пътя и общинската мера и според думите на Майк достигнал, син и непрозрачен, чак до самите му нозе. Когато димът се разнесъл, той отново се огледал за войниците, но те били изчезнали. Повече не ги видял. Майк, като същински пророк, не само ми разказа видението си надълго и нашироко, но и го разтълкува — то означавало кръвопролитие и социален сблъсък.

— Вярвате ли му, господине? — попита Суийтинг.

— А вие, Дейви? Но, Малоун, защо още не сте тръгнали?

— Изненадан съм, господине, че вие не сте останали с Мур — на вас подобни неща ви допадат.

— Тъй и щях да направя, ако за нещастие не се случи така, че поканих Боултби да вечеря с мен, когато го срещнах да се връща от сбирката на Библейското дружество в Нанъли. Обещах да пратя вас като мой заместник, за което впрочем Мур съвсем не ми благодари, защото предпочита мен вместо вас, Питър. Ако се появи нужда от помощ, ще дойда — сигнал за това ще бъде звънът на камбаната на тъкачницата. А вие тръгвайте, освен — той внезапно се обърна към Суийтинг и Дън — освен ако Дейви Суийтинг или Джоузеф Дън не предпочетат да сторят това. Какво ще кажете, господа? Задачата е благородна, не без наличието на известна опасност за подправка, тъй като околността се намира в особено състояние, както добре ви е известно, а Мур и тъкачницата заедно с всичките му машини са обект на силна ненавист. Не се съмнявам ни за миг, че под жилетките ви бушуват рицарски чувства и едва сдържате храбростта си. Навярно съм твърде пристрастен към Питър, моя любимец. Малкият Дейвид вероятно може да бъде също толкова смел или пък безупречният Джоузеф? Малоун, в крайна сметка вие сте само един непохватен Саул[18], който може единствено да дава назаем доспехите си — дайте пистолетите и донесете тоягата си от ъгъла.

С многозначителна усмивка Малоун извади пистолетите си, като предложи по един на своите събратя, но те далеч не събудиха някаква жар у тях. С изящна скромност всеки от двамата господа отстъпи крачка назад от протегнатите към тях оръжия.

— Никога не съм вземал в ръка подобно нещо — заяви Дън.

— Аз почти не познавам мистър Мур — промърмори Суийтинг.

— Ако никога не сте похващали пистолет, опознайте това усещане сега, велики сатрапино на Египет[19]. Що се отнася до малкия менестрел, вероятно той предпочита да срещне филистимляните въоръжен единствено с флейтата си. Дайте им шапките, Питър — ще отидат и двамата.

— Не, господине. Не, мистър Хелстоун — това не би се понравило на майка ми — умоляваше Суийтинг.

— А поначало аз никога не се меся в неща от подобно естество — отбеляза Дън.

Хелстоун се усмихна язвително; Малоун изцвили като кон в смеха си. Сетне напъха оръжията обратно на местата им, взе шапката и тоягата си и като заяви, че никога не се е чувствувал по-склонен да се бие, отколкото в момента, и че желаел цяла тълпа мърляви дрипльовци да се довлекат до тъкачницата на Мур тази нощ, излезе, вземайки стъпалата надолу по две наведнъж, и така силно затръшна външната врата след себе си, че разтърси цялата къща.

[1] Прилагателно от левит. Левитите били древноеврейски свещенослужители, станали по-късно обикновени храмови прислужници — Б.пр. ↑

[2] Организации, отговарящи за приходите и оказващи помощ на свещениците — Б.пр. ↑

[3] Едуард Б. Пюзи (1800–1882) — английски богослов, един от лидерите на Оксфордското движение, възникнало през първата половина на ХIХ в., което проповядва реформи в англиканската църква, сближаващи я с католическата. — Б.пр. ↑

[4] Аарон (библ.) — първият висш свещенослужител на Израил. Според библейската легенда бог дал на евреите знамение, че Аарон трябва да стане първосвещеник на Израил. Знамението се състояло в това, че от всички жезли, които били положени през нощта в храма от началниците на израилските колена, по един от всяко коляно, само Аароновият жезъл разцъфтял. (Числа, 17; 1–8). — Б.пр. ↑

[5] Това вече е прекалено (фр.) — Б.пр. ↑

[6] Намек за ирландския произход на Малоун; детелината е националният символ на Ирландия, а картофите — национална храна. — Б.пр. ↑

[7] Испански крал, чиито синове покоряват Ирландия около 1300 г. пр.н.е. — Б.пр. ↑

[8] Даниъл О’Конъл (1775–1847) — ирландски национален деец. — Б.пр. ↑

[9] Дисентери или неконформисти — протестантска секта, възникнала в Англия през XVI век при кралица Елизабет. Членовете й изразявали несъгласие с основните положения в учението и дейността на официалната англиканска епископална църква. — Б.пр. ↑

[10] Законът и Битието принадлежат към Стария завет, а Евангелието и Деянията на апостолите — към Новия. — Б.пр. ↑

[11] Според библейската легенда хората решили да построят в долината Сенаар град и кула в него, висока до самото небе. Но бог решил да ги накаже за това дръзко желание, като ги заставил да говорят на различни езици, така че те престанали да се разбират помежду си и кулата останала недостроена. Градът бил наречен Вавилон, оттам — вавилонско стълпотворение (Битие, 11:4-8) — Б.пр. ↑

[12] Една от четирите главни провинции на Ирландия, намираща се в западната й част. — Б.пр. ↑

[13] Методистите са проповядвали качени върху бъчви. — Б.пр. ↑

[14] Член на религиозна секта, проповядваща, че за спасението на душата е важна вярата, а не делата — Б.пр. ↑

[15] Левелери (т.е. „управители“) — лявото крило на английските индепенденти („независими“) от епохата на Английската буржоазна революция през XVII в., които се борели за пълно политическо равноправие на всички съсловия и религиозна свобода. — Б.пр. ↑

[16] Хелстоун намеква за модното по онова време увлечение по френологията. — Б.пр. ↑

[17] Саф (библ.) — филистимски войн с гигантски ръст, победен от израилтянина Совахай в битката при град Гет. — Б.пр. ↑

[18] Саул (библ.) — първият цар на израилтяните; предложил на Давид доспехите си преди битката му с Голиат. — Б.пр. ↑

[19] Има се предвид цар Давид, който управлявал Израил след смъртта на Саул и бил наместник в Хеврон (Египет). Същият свирел изкусно на разни инструменти. — Б.пр. ↑

Глава II
Фургоните

Вечерта беше неимоверно мрачна — звезди и луна бяха удавени в оловни буреносни облаци, които през деня биха изглеждали сиви, но в този нощен час имаха цвета на норка. Ала Малоун не бе човек, склонен към съзерцание на природата. Промените й, в по-голямата си част, отминаваха незабелязани от него — той можеше да върви в продължение на цели мили в някой априлски ден, тъй различен във всеки свой час, без да забележи любовното докосване между земята и небето, без да съзре слънчевия лъч, погалил върховете на хълмовете и поръсил по тях зелени усмивки, сляп за това как след дъжда те гушеха хребетите си в надвисналите кичури на облаците. Поради тази причина той не си направи труда да сравни тазвечерното небе — една спотайваща се, набраздена бездна, в която само някъде на изток, отвъд хоризонта, пещите на железодобивната фабрика в Стилброу мятаха своето мъждукащо зарево — с небето на една безоблачна мразовита нощ. Не се терзаеше от въпроса къде са се дянали съзвездията и планетите, нито пък жалеше за синьо-черното спокойствие на въздушния океан, обсипан с тези бели островчета, под които сега един друг океан, с по-тежки и по-гъсти води, се рееше и ги закриваше от погледа. Упорито следваше пътя си, с леко наведено напред тяло, килнал по ирландски шапката на тила си. „Туп, туп“ — тракаше той по каменната настилка, където пътят можеше да се похвали с подобно съоръжение; „шляп, шляп“ — през разкаляните коловози, където тази настилка бе заменена от рядка киша. Оглеждаше се за определени ориентири — за острия връх на брайърфийлдската църква, а по-нататък — за светлините на „Червената къща“. Това бе странноприемница и когато я наближи, тлеещият огън в камината, чиито отблясъци се виждаха през полуспуснатото перде на прозореца, гледката на чашите върху кръглата маса и на веселяците, насядали по дървените пейки, едва не отклониха курата от пътя му. Той копнееше за чаша уиски с вода — ако беше на друго място, тази мечта моментално би била реализирана, но компанията, насъбрала се в трапезарията, се състоеше от самите риаши на мистър Хелстоун, а те всички познаваха курата. Ето защо той въздъхна и отмина.

На това място човек трябваше да се отдели от главния път, тъй като разстоянието до тъкачницата можеше значително да се съкрати, ако се тръгнеше напряко през полята. Тези поля бяха равни и еднообразни — Малоун тръгна направо, като прескачаше плетища и огради. Най-сетне се спря пред една постройка, която имаше вид на просторен дом, макар и с неправилна форма — човек първо виждаше една висока кула, сетне дълга предна част, след това една ниска кула, а по-нататък — гъст сноп от високи комини. Зад сградата имаше няколко дървета. Тя бе потънала в мрак — нито една свещ не блещукаше в прозорците. Липсваха каквито и да било признаци на живот — стичащият се от стрехите дъжд и дивото басово свистене на вятъра покрай комините и между клоните бяха единственият шум наоколо.

Отвъд тази сграда полята, дотук равни, изведнъж се спускаха надолу — явно там имаше някаква падина, защото откъм ниското се чуваше шумът на течаща вода. В падината мъждукаше някаква светлина и Малоун се насочи към този маяк.

Стигна до малка бяла къщурка — белият и цвят се виждаше дори и в гъстия мрак — и почука на вратата. Отвори му червенобузеста прислужница. Свещта в ръката й осветяваше тесен коридор, завършваш със също толкова тясно стълбище. Две врати, тапицирани с тъмночервено сукно, и една тъмночервена пътека надолу по стълбите контрастираха със светлия тон на стените и белия под; всичко блестеше от чистота.

— Мистър Мур у дома си ли е?

— Да, господине, но не е тук.

— Не е тук ли! А къде е тогава?

— В тъкачницата — в кантората.

При тези думи една от вратите се отвори.

— Дойдоха ли вече колите, Сара? — чу се оттам женски глас, последван начаса от надникването на една женска глава.

Това не беше глава на богиня — наистина наличието на по една книжна ролка върху всяко слепоочие твърде категорично отхвърляше подобно предположение, — но пък не беше и на Горгона[1]. При все това Малоун вероятно я възприе точно в такава светлина. Колкото и внушителен да бе самият той, при тази гледка смутено сгуши глава в широките си рамене и се измъкна отново вън на дъжда. Като изрече: „Ще отида при него“, той се спусна със смутена душа през тъмния двор по някаква пътечка, която водеше към огромна тъмна тъкачница.

Работното време бе свършило — работниците си бяха отишли; машините бяха утихнали, а тъкачницата — затворена. Малоун я обиколи и на една от черните й като сажди стени откри процеждаща се светлина. Почука на някаква врата, като използува за тази цел дебелия край на тоягата си, и по този начин успя да вдигне значителен шум. В ключалката се превъртя ключ и вратата се открехна.

— Джо Скот, ти ли си? Някакви вести за фургоните, Джо?

— Не, аз съм. Мистър Хелстоун ме изпрати.

— О! Мистър Малоун.

В гласа, който произнесе това име, прозвуча едва доловима нотка на разочарование. След кратка пауза същият глас продължи любезно, но малко официално:

— Заповядайте, мистър Малоун, моля ви. Безкрайно съжалявам, че мистър Хелстоун е счел за необходимо да ви безпокои до такава степен — нямаше нужда, при това в такава нощ, и аз му го заявих. Но заповядайте, влезте.

Малоун последва притежателя на гласа и след като премина през някакво тъмно помещение с неразличима форма, се озова в светла и приветлива вътрешна стая. За очи, които през последния час се бяха напрягали, за да проникнат през двойния мрак на нощта и мъглата, стаята наистина изглеждаше светла и приветлива, но като изключим чудесната камина и една изящна лампа с жив блясък, горяща на масата, тя беше едно съвсем обикновено помещение. Дъсченият под бе незастлан. В стаята имаше три или четири стола с твърди облегалки, боядисани в зелено, които сякаш някога са принадлежали на някой селски дом, едно солидно писалище и гореспоменатата маса. Няколко рамки по сивите стени, които ограждаха планове за строежи, градини, проекти за машини и прочие, завършваха мебелировката.

Макар и прости, като че ли мебелите задоволиха Малоун, който, след като свали и закачи мокрия сюртук и шапката си, примъкна един от столовете с рахитичен вид близо до камината и завря коленете си почти в пръчките на зачервената решетка.

— Уютно местенце си имате тук, мистър Мур, удобно, и при това само за вас.

— Така е. Но сестра ми ще се зарадва да ви види, ако предпочетете да престъпите прага на дома ни.

— О, не! Най-добре е да оставим дамите сами. Не може да се каже, че копнея за тяхната компания. Надявам се, че не ме бъркате с приятеля ми Суийтинг, нали, мистър Мур?

— Суийтинг? Кой от двамата беше той? Господинът с шоколадовия сюртук или дребничкият господин?

— Дребничкият. Той е от Нанъли — кавалерът на госпожиците Сайкс; влюбен е и в шестте, ха, ха!

— Като че ли е по-добре да храниш безгранична любов към всички тях, отколкото да си влюбен само в една представителка на този дом.

— Въпреки това той е влюбен тъкмо в една от тях, понеже, когато двамата с Дън го принудихме да направи избор измежду това ято красавици, той назова — коя мислите?

Мистър Мур отвърна с тиха и загадъчна усмивка:

— Дора, разбира се, или Хариет.

— Ха, ха! Отлично! Но какво ви накара да се спрете на тези двете?

— Защото те са най-високите и най-хубавите. А Дора пък е най-едрата и тъй като вашият приятел, мистър Суийтинг, е с дребна и слаба фигура, стигнах до извода, че, следвайки правилото в подобни случаи, той е предпочел своята противоположност.

— Прав сте — Дора е. Но той май няма никакви шансове, нали, Мур?

— Какво притежава мистър Суийтинг, освен куратството си?

Този въпрос подействува на Малоун като силно погъделичкване — той се смя в продължение на цели три минути, преди да отговори.

— Какво притежава Суийтинг ли? Ами че Дейвид има арфа, или флейта, или какво беше то там. Има и някакъв часовник от фалшиво злато, а такива са и пръстенът, и монокълът му — това има Суийтинг.

— И как ще съумее да снабдява мис Сайкс поне с рокли?

— Ха, ха! Чудесно! Ще му задам този въпрос още щом го видя. Хубавичко ще го подредя за самонадеяността му. Но несъмнено той очаква стария Кристофър Сайкс да помогне с нещо. Мистър Сайкс е заможен, нали? Живеят в голям дом.

— Сайкс развива доста солидна търговия.

— За такова нещо трябва да си богат, а?

— За такова нещо трябва да си много внимателен с богатството си — в днешно време да помислиш за отнемане на средства от търговията си, за да осигуриш зестри на дъщерите си, е толкова вероятно, колкото аз да мечтая да съборя къщурката си там долу и на мястото й да вдигна къща, голяма колкото Фийлдхед.

— Знаете ли какво чух онзи ден, Мур?

— Не. Вероятно, че съм се гласял да извърша нещо от този род. Вашите брайърфийлдски клюкарки са способни да го кажат, а дори и нещо още по-глупаво.

— Че сте се гласели да наемете Фийлдхед — впрочем това място ми се стори доста неприветливо, когато минах покрай него тази вечер — и че сте имали намерение да заведете там една от госпожиците Сайкс като господарка на този дом. С една дума — да се ожените! Ха, ха! Та коя ли ще е тя? Сигурен съм, че е Дора — сам казахте, че е най-хубавата.

— Питам се колко пъти съм бил сватосван, откакто съм дошъл в Брайърфийлд! Името ми е било свързвано поред с всяка подходяща за женитба дама в околията. По едно време бяха двете мис Уинс — първо тъмната, а сетне русата. После пък червенокосата мис Армитидж, след нея зрялата Ан Пирсън, а сега пък цялата чета на госпожиците Сайкс. Един бог знае кое дава храна на подобни клюки. Не посещавам никого, а компанията на дами търся почти толкова ревностно колкото и вие, мистър Малоун. Ако ходя до Уинбъри то е, за да се обадя на Сайкс и Пирсън в кантората им, където разговорите ни са заети с неща, съвсем далечни от любовни ласки, създаване на дом и зестри. Платовете, които не можем да продадем, работниците, които не можем да вземем на работа, тъкачниците, които не можем да подкараме, превратният ход на събитията, който не можем да променим — тези неща изпълват съзнанието ни понастоящем и почти изцяло изключват бляновете на любовта и тям подобни.

— Напълно ви разбирам, Мур. Ако има нещо, което да ненавиждам повече от всичко на света, това е мисълта за женитба. Имам предвид женитбата в общоизвестния смисъл — като проява на слабост. Двама клети нещастници, които се споразумяват да обединят беднотията си посредством някаква въображаема връзка на чувствата — глупости! Но един изгоден съюз, който може да бъде изграден на основата на възвишени възгледи и солидно богатство, не звучи никак зле, а?

— Не — разсеяно отвърна Мур.

Темата явно не го вълнуваше и той не проявяваше интерес. След като поседя известно време замислен, вторачил поглед в огъня, изведнъж извърна глава.

— Я чакай! — извика той. — Не чухте ли шум от колела?

Мур се надигна, отиде до прозореца, отвори го и се заслуша. След малко го затвори.

— Това е шумът на вятъра — отбеляза той — и на придошлия поток, който се спуска надолу в ниското. Очаквах фургоните към шест часа, а сега е почти девет.

— Сериозно ли мислите, че монтирането на тези нови машини ще ви изложи на опасност? — попита Малоун. — Хелстоун е на мнение, че точно това ще се случи.

— Искам само машините, т.е. становете, да пристигнат тук невредими и да ги поставя зад стените на тази тъкачница. Веднъж поставени, аз сам ще имам грижата за рушителите на станове, нека само се приближат, за да понесат последиците — моята тъкачница е моята крепост.

— Подобни разбойници заслужават само презрение — отбеляза Малоун във величав пристъп на размисъл. — Почти ми се иска някоя банда да дойде насам тази нощ. Но когато идвах, пътят ми се стори съвсем спокоен — жива душа нямаше по него.

— Минахте покрай „Червената къща“, нали?

— Да.

— Пътят оттам е безопасен — опасността идва откъм Стилброу.

— Смятате, че наистина съществува някаква опасност?

— Това, което тези приятели са сторили на други, може да сполети и мен. Но с една малка разлика — повечето от собствениците сякаш се парализират, когато ги нападнат. Сайкс например, когато цехът му за колосване бе подпален и изгорен до основи, а платното му откъснато от рамките за сушене и разпиляно на парцали из полето, не предприе никакви мерки, за да открие и накаже злосторниците — предаде се смирено като заек в лапите на пор. А сега аз, ако се познавам добре, трябва да застана твърдо в защита на моята търговия, тъкачницата и машините ми.

— Хелстоун казва, че тези три неща са вашите божества; че Извънредните разпоредби за вас са просто синоним на седемте смъртни гряха, че Касълрей[2] е вашият антихрист, а партията, подкрепяща войната — неговите легиони.

— Да, ненавиждам всички тия неща, защото те ме съсипват, пречат ми. Не мога да напредна. Не съм в състояние да осъществя плановете си заради тях — виждам се как залитам на всеки завой заради техните неблагоприятни последици.

— Но вие сте един богат и преуспяващ човек, не е ли така, Мур?

— Богат съм с платове, които не мога да продам. Трябва да влезете в склада ми и да видите как е претъпкан до тавана с топове плат. Роукс и Пирсън са в същото положение — доскоро техният пазар беше Америка, но Извънредните разпоредби сложиха край и на това.

Малоун явно не бе готов да води активно разговор от този род. Той взе да почуква токовете на ботушите си един с друг и да се прозява.

— И като си помислиш — продължи мистър Мур, който явно бе потънал твърде дълбоко в потока на собствените си мисли, за да забележи симптомите на отегчение у своя гост — като си помислиш, че тези жалки клюкарки от Уинбъри и Брайърфийлд непрестанно тормозят хората с приказките си за женитба! Като че ли най-важното нещо на този свят е „да обърнеш внимание“, както се изразяват те, на някоя млада дама, след това да я заведеш в църквата, да заминете на сватбено пътешествие, а после, предполагам, да „създадеш челяд“. Oh, que le diable emporte[3]!

Той прекъсна енергичното си словоизлияние и добави с по-спокоен тон:

— Струва ми се, че жените говорят и мислят само за такива неща, като си въобразяват, че подобни дела вълнуват и съзнанието на мъжете.

— Точно така, разбира се — изрази съгласието си Малоун, — но не им обръщайте внимание.

Той подсвирна и се огледа нетърпеливо наоколо, като явно изпитваше належаща нужда от нещо. Този път Мур долови и, изглежда, вникна в смисъла на този намек.

— Мистър Малоун, сигурно желаете да се подкрепите с нещо след разходката в тази влага. Извинявам се, че не се проявих като гостоприемен домакин.

— Не се тревожете — додаде Малоун, но изражението му показваше, че ударът бе попаднал точно в целта.

Мур се надигна и отвори бюфета.

— Предпочитам — каза той — всичко необходимо да ми е подръка тук, за да не завися от благоволението на жените ей там, в къщата, всеки път, когато поискам да хапна или пийна нещо. Често пъти прекарвам вечерта тук, като се храня сам и спя с Джо Скот в тъкачницата. Понякога изпълнявам ролята на нощен пазач; не се нуждая от много сън, а ми доставя удоволствие да се поразтъпча за час-два из клисурата с мускет на рамо. Мистър Малоун, можете ли да приготвите парче овнешко?

— Само ми го дайте — правил съм го поне сто пъти в колежа.

— Ето ви чиния с месо тогава, а ето ви и скарата. Обръщайте парчетата бързо. Нали знаете как да ги запазите сочни?

— Не се безпокойте — ей сега ще видите. Само ми подайте нож и вилица, моля.

Куратът нави нагоре ръкавите си и се отдаде с жар на готварското изкуство. Собственикът на тъкачницата постави на масата чинии, хляб, черна бутилка и две чаши. След това извади малък меден чайник — пак от същото добре снабдено място, бюфета, — напълни го с вода от голяма каменна делва в ъгъла, сложи го върху огъня близо до съскащата скара и донесе лимони, захар и малка порцеланова солничка. Но докато приготовляваше пунша, едно почукване на вратата го откъсна от заниманието му.

— Вие ли сте, Сара?

— Да, господине. Ще заповядате ли на вечеря?

— Не, няма да се прибирам тази нощ — ще спя в тъкачницата. Затова заключете вратата и кажете на господарката да си ляга.

След това Мур се върна.

— Виждам, че в семейството ви цари ред — одобрително отбеляза Малоун, докато, с лице, зачервено като въглените, над които се бе надвесил, усърдно обръщаше парчетата овнешко. — Не робувате на жените като клетия Суийтинг, един мъж — ох, как пръска тая мазнина, изгори ми ръката! — обречен да бъде под чехъл. А виж — ето, Мур, едно зачервено парче за вас, цялото в сос — в нашите домове петли ще пеят, когато се оженим.

— Не зная, никога не съм мислил за това. Ако пък кокошката е хубава и сговорчива, защо да не се чуе и нейният глас?

— Месото е опечено. Пуншът готов ли е?

— Ето една чаша, опитайте го. Когато Джо Скот се върне с хората си, и те ще пийнат по глътка, ако, разбира се, докарат становете непокътнати.

Малоун бе изпаднал в екзалтация от вечерята — смееше се гръмогласно на всичко, шегуваше се глупаво и сам си аплодираше, — накратко казано, стана досадно шумен. Домакинът му, за разлика от него, си остана тих както преди. Време е, читателю, да придобиеш някаква представа за външността на същия този домакин — ще се опитам да го скицирам така, както е седнал на масата.

На пръв поглед той би ти се сторил човек с доста странна външност — слаб, тъмнокос, с нездрав цвят на лицето. Има изражение на чужденец, а тъмната му коса пада на кичури върху челото. Вероятно посвещава много малко време на тоалета си, защото иначе би проявил повече вкус в тази област. Навярно не съзнава, че притежава изящни черти, че длетото на природата е изсякло лицето му, дарявайки го с някаква южняшка симетрия, чистота и правилност; а и самият наблюдател осъзнава този дар едва след по-внимателен оглед, тъй като тревожното изражение върху изпития лик на този човек нарушава представата за красота с внушението за някаква тревожност. Очите му са големи, сериозни и сиви. Изразът им е решителен и замислен, по-скоро търсещ, отколкото спокоен, по-скоро вглъбен, отколкото откликващ. Когато устните му се разделят в усмивка, изражението му става приятно, макар и тогава да не е открито и приветливо — вече се чувствува влиянието на известен успокоителен чар, предполагащ навярно една внимателна, дори блага натура, предполагащ чувства, които са подходящи за семеен живот: търпение, въздържаност, може би вярност. Той е все още млад, на не повече от тридесет години, висок, със стройна фигура. Говорът му смущава — има чуждестранен акцент, който въпреки съзнателната небрежност в произношението и дикцията дразни британското и особено йоркширското ухо.

Всъщност мистър Мур бе наполовина британец, а едва ли можеше да се каже дори и това. Майка му бе чужденка, а той бе роден и до една определена възраст възпитан в чужбина. По природа със смесен произход, навярно и отношението му към доста неща имаше смесен характер — като например патриотизма. Съвсем допустимо е, че му е било трудно да се приобщи към партии, секти, дори области и обичаи. Твърде е възможно да е развил склонност към уединяване и странене от обществата, в които съдбата временно го е отвеждала и да е счел за най-мъдро да изключи от интересите на Робърт Жерар Мур филантропския подход към интересите на общността, от които гореспоменатата личност се намираше на значителна дистанция. Търговията бе потомственото призвание на мистър Мур. Фамилията Жерар от Антверпен е създавала търговци в продължение на два века. Имало е време, когато са били богати, но са ги сполетели несигурността и превратностите на търговията. Несполучливи сделки постепенно разклатили силата на техния кредит. Домът им се крепял върху прогнили основи в продължение на дванадесет години. Най-накрая, под ударите на Френската революция, той се сгромолясал напълно. Фалитът засегнал и английската фирма на Мур в Йоркшир, тясно свързана с търговската къща в Антверпен. Един от нейните партньори, жител на Антверпен и именуващ се Робърт Мур, се оженил за Хортенз Жерар с надеждата, че съпругата му ще наследи дела на баща си, Константин Жерар. Ала тя наследила, както вече видяхме, само бащиния си дял в дълговете на фирмата. Говореше се, че тези дългове, макар да били своевременно отложени по силата на споразумение с кредиторите, на свой ред наследил и синът на Робърт, като си поставил за цел да ги погаси един ден и да възстанови отново западналата търговска къща на Жерар и Мур, и то така, че тя да стане най-малкото равна по величие на своята предшественица. Дори се предполагаше, че той приема отминалите събития твърде присърце; ако детските години, прекарани до една покрусена майка, под заплахата на идващото зло, а юношеството, съсипано от безмилостно връхлетялата буря, можеха да сложат отпечатък върху съзнанието на един човек, то едва ли отпечатъкът в това съзнание щеше да искри с блясъка на злато.

Но макар Мур да не хранеше мечти за едно такова величаво възраждане не бе по силите му да вложи солидни средства за неговото постигане и той бе принуден да се задоволява с далеч по-дребни неща. Когато дойде в Йоркшир, той, чиито предшественици са притежавали складове в това пристанище и фабрики в онзи град, имали са къщи в Лондон и имения в провинцията, счете, че единствената открита за него възможност бе да наеме тъкачница в едно отдалечено кътче на една отдалечена околия, да се засели в къщурката близо до тъкачницата и да добави към владенията си — като пасище на коня си и място, където да разполага рамките за опъване на платното — няколко акра стръмна и неравна земя, опасваща клисурата, през която шумеше водата на потока, използуван от тъкачницата. Всичко това бе наел срещу доста висок наем (времената бяха трудни и всичко бе скъпо) от попечителите на имението Фийлдхед, по него време притежание на малолетна собственица.

От началото на тази история бяха изминали вече две години, откакто Робърт Мур се бе заселил на това място. През тези две години той бе успял да докаже, че е обзет от желание за действие. Занемарената къщурка се превърна в спретнато и подредено с вкус жилище. Част от необработения парцел стана градина, за която той се грижеше с особено, по-точно фламандско усърдие и старание. Що се отнася до тъкачницата, която се помещаваше в една стара постройка и бе оборудвана със стари машини, чиито добри години отдавна бяха отминали, то още от самото начало Мур изрази неодобрението си от подреждането и начина на работа. Целта му бе да извърши радикални промени, които доведе дотам, докъдето позволи ограниченият му капитал. Недостатъчният капитал — пречка за неговия напредък — връзваше ръцете и измъчваше душата му. Мур непрестанно искаше да върви напред. Тази дума „напред“ бе и неговият девиз, но бедността сковаваше действията му. Понякога, когато юздите бяха силно опънати (образно казано), на устата му се появяваше пяна.

При подобно състояние на неговите чувства не можеше да се очаква, че ще помисли за това дали напредъкът му е в ущърб на други. Не бе роден тук, а и заселил се отскоро по тия места, не отдаваше голямо значение на случаите, когато новите изобретения изместваха старите работници. Никога не си задаваше въпроса къде намираха препитание онези, на които вече не плащаше надници. По това свое безразличие той приличаше на хиляди като него, към които гладуващото беднячество на Йоркшир явно предявяваше по-голяма взискателност.

Годините, за които пиша, представляват един доста мрачен период от британската история, като това важи най-вече за историята на северните провинции. По него време войната бе в разгара си и в нея бе въвлечена цяла Европа. Англия, ако не изтощена, бе вече уморена от дългата борба — половината от населението й бе накрая на силите си и желаеше мир на всяка цена. Честта ма нацията се бе превърнала в празна дума без никакво покритие в очите на мнозина, защото погледите им бяха помрачени от глад, а за парче месо те биха продали и най-скъпото си.

Извънредните разпоредби, предизвикани от декретите на Наполеон от Милано и Берлин[4], чиято цел бе да попречат на неутралните сили да търгуват с Франция, засегнаха интересите на Америка и по този начин лишиха йоркширската вълненотекстилна търговия от главния и пазар и я доведоха до ръба на пропастта. По-дребните чуждестранни пазари бяха заситени и не искаха повече стока. Бразилия, Португалия и Сицилия бяха претъпкани с платове за две години напред. По време на тази криза производителите на текстил от севера внедриха нови машини, които неколкократно намалиха нуждата от работна ръка, изхвърляйки по този начин на улицата хиляди, като ги лишиха от всякакъв законен начин за осигуряване на препитание. Последва лоша реколта. Бедствието достигна своя връх. Изчерпаното търпение подаде с охота ръка на размирния дух — започнаха да се долавят гърчовете на някакво морално земетресение, което се надигаше под хълмовете на северните графства. Но както често става в подобни случаи, никой не обръщаше сериозно внимание на това. Когато избухваше бунт за храна в някой промишлен център, когато някоя даракчийница биваше опожарена или пък нападнеха дома на някой индустриалец и улиците се изпълваха със запокитени мебели, а хората се спасяваха с бяг, тогава се вземаха или не се вземаха мерки от местните власти. Залавяха някакъв организатор или по-често му предоставяха възможност да не бъде заловен, отделяха на случилото се няколко реда във вестниците и нещата спираха дотук. Що се отнася до страдалците, чийто единствен капитал бе трудът и които бяха лишени от правото да го упражняват, които не можеха да получат работа, следователно не можеха да получат надници, а това означаваше, че не можеха да получат и хляб — те биваха оставяни да страдат. Навярно бе невъзможно да се избегне това — не можеше да се спре напредъкът на изобретателската мисъл, да се навреди на науката, като се пречи на подобренията. Войната не можеше да бъде спряна, не можеше да се намери и някакво ефикасно облекчение. Помощ не идеше отникъде, затова безработните носеха кръста си — ядяха горчивия хляб и пиеха водата на своята мъка.

Нещастието ражда омраза. Тези страдащи люде мразеха машините, защото мислеха, че те им отнемат хляба. Мразеха сградите, където се помещаваха тези машини. Мразеха собствениците на тези сгради. В енорията на Брайърфийлд, към която сме насочили вниманието си в момента, тъкачницата в клисурата бе обект на най-голяма ненавист; Жерар Мур, в облика си на половин чужденец и страстен радетел на прогреса, бе най-ненавижданата личност. Навярно да бъде мразен допадаше на темперамента на Мур, особено когато той смяташе, че това, за което е мразен, е нещо правилно и целесъобразно. И така, обзет от войнствен дух, тази нощ той седеше в кантората си и очакваше фургоните със становете. Пристигането на Малоун, както и неговата компания съвсем не му се нравеха — би предпочел да бъде сам, защото обичаше да потъва в тиха, мрачна и тревожна самота. Стигаше му компанията на мускета, а пълноводният поток в дола би му припявал непрестанно с глас, тъй благозвучен за неговото ухо.

В продължение на десет минути фабрикантът наблюдаваше с най-странно изражение на лицето си как ирландският курат спокойно се наслаждава на пунша, когато изведнъж нещо се промени във втренчения поглед на сивите му очи, сякаш някаква друга гледка се изпречи между него и Малоун. Мур вдигна ръка.

— Шшт! — каза той на френски, когато чашата на Малоун издрънча.

Заслуша се за момент, сетне се надигна, сложи си шапката и излезе навън.

Нощта беше тиха, тъмна и неподвижна, а водата на потока се блъскаше в камъните с пълна сила. В тишината шумът и приличаше на истински потоп. Слухът на Мур обаче долови някакъв друг шум — много далечен, но все пак отчетлив — неравен и откъслечен шум; накратко казано, шум от тежки колела, скърцащи по каменист път. Той се върна в кантората и запали един фенер, с който прекоси двора на тъкачницата и отиде да отвори портата. Големите фургони се приближаваха — чуваше се как тежките копита на товарните коне шляпаха в калта. Мур извика:

— Хей, Джо Скот! Всичко наред ли е?

Вероятно Джо Скот все още се намираше на твърде голямо разстояние, за да може да чуе въпроса. Отговор не последва.

— Всичко наред ли е? — попита Мур още веднъж, когато слоноподобната муцуна на водача на впряга почти докосна лицето му.

Някой скочи на пътя от предната кола и един глас извика:

— Така, така, дяволе, всичко е наред! Хубавичко ги наредихме!

Чуха се стъпки от бягащи нозе. Изоставените фургони спряха на място.

— Джо Скот!

Джо Скот не се обади никакъв.

— Мъргатройд! Пигхилс! Сайкс!

Никакъв отговор. Мистър Мур вдигна фенера си и погледна в колите — в тях нямаше нито хора, нито машини. Бяха празни и изоставени.

Мур обичаше машините. Бе рискувал последния си капитал за покупката на становете и резачките, които бе очаквал тази нощ. Важни за него сделки зависеха от резултата, който трябваше да постигне с тези машини — но къде бяха те?

Думите „хубавичко ги наредихме“ отново отекнаха в ушите му. Какво се бе случило? На светлината на фенера, който той държеше, се видя как чертите на лицето му се изопнаха в странна усмивка — усмивката на човек с решителен дух, който е стигнал до някакъв критичен момент в живота си, когато този решителен дух трябва да изпита силата си, когато трябва да се напрегне и да издържи, или да се скърши. При все това Мур остана спокоен и дори неподвижен, тъй като в този миг не знаеше какво да продума или направи. Постави фенера на земята и застана със скръстени ръце, забил замислен поглед в земята.

Нетърпеливото потропване на един от конете го накара да вдигне нагоре очи. Той зърна проблясването на нещо бяло, прикрепено към част от сбруята. На светлината на фенера това се оказа сгъната бележка. Отвън нямаше адрес, а вътре пишеше: „За диавола от тъкачницата в клисурата.“

Няма да предаваме останалата част със съответния й правопис, който бе твърде особен, а ще я преведем на разбираем език. Там пишеше:

„Твоите дяволски машини са разбити на парченца на бърдото Стилброу, а хората ти са в канавката край пътя с вързани ръце и крака. Приеми това като предупреждение от хора гладуващи, тъй както гладуват жените и децата им, при които те ще се завърнат след това дело. Ако докараш нови машини или пък смяташ да продължаваш както досега, отново ще чуеш за нас. Внимавай!“

— Ще чуя за вас? Да, ще чуя, но и вие ще чуете за мен. При това доста добре. Още сега ще поговоря с вас на бърдото Стилброу.

След като прекара фургоните през портата, той се завтече към къщата. Отвори вратата и бързо, но с тих глас каза няколко думи на двете жени, които се втурнаха да го посрещнат в коридора. След като успокои видимата тревога на едната от тях с кратък разказ за случилото се, той каза на другата:

— Сара, идете до тъкачницата, ето ви ключа, и ударете камбаната с всичка сила. Вземете след това още един фенер и ми помогнете да осветим пред сградата.

След това той се върна при конете си, разпрегна ги, нахрани ги и ги отведе, без да губи нито минутка в конюшнята, при това много грижливо, като от време на време спираше за малко, за да се ослуша за камбаната. Тя ечеше с неравномерен, но силен и тревожен звън — забързаните и неспокойни удари бяха по-настойчиви от обикновено, очевидно отмервани от неопитна ръка. В тази тиха нощ, през този необичаен час, камбанният звън се чуваше доста надалеч — посетителите на „Червената къща“ се стреснаха от ударите й. И като заявиха, че „в тъкачницата става нещо нередно“, грабнаха фенери и се втурнаха вкупом натам. Тъкмо бяха нахлули в двора с фенерите си, когато се чу тропот коне и дребен човек с широкопола шапка на свещеник яхнал с изправено тяло едно рунтаво жребче, влезе в двора, следван от адютант, възседнал по-голям кон.

Междувременно, след като отведе в конюшнята товарните животни, мистър Мур оседла своя кон и с помощта на прислужницата Сара освети тъкачницата си, чиято широка и дълга фасада блесна цялата, хвърляйки в двора достатъчно светлина, така че да бъде премахната всякаква опасност от възможно объркване, предизвикано от тъмнината. Чуваше се вече доста осезаема врява от гласове. Мистър Малоун най-сетне се измъкна от кантората, като предварително си бе дал труд да потопи главата си в каменната делва с вода и това негово действие, заедно с внезапната тревога, почти му бе възвърнало способността да владее ума си — нещо, от което пуншът частично го бе лишил. Той стоеше с шапка, килната на тила, стиснал тоягата си в дясната ръка, като отговаряше напосоки на въпросите на новопристигналата група от странноприемницата „Червената къща“. Появи се и мистър Мур, който веднага бе посрещнат от притежателя на широкополата шапка и рунтавото жребче.

— Е, Мур, защо сме ви? Подозирах, че ще имате нужда от нас тази нощ, от мен и моя хетман (той потупа шията на жребчето), от Том и неговия кавалерийски кон. Когато чух камбаната на тъкачницата ви, не можех да остана равнодушен и затова оставих Боултби да довърши вечерята си сам. Но къде е противникът? Не виждам нито маски, нито нацапани със сажди лица, а и прозорците са още цели. Имало ли е нападение, или още го чакате?

— О, съвсем не! Нито е имало, нито пък очаквам подобно нещо — хладно отвърна Мур. — Наредих да бият камбаната, защото искам двама-трима съседи да останат тук, в тъкачницата, докато с още няколко души отскочим до бърдото Стилброу.

— До бърдото! Какво ще нравите там? Ще посрещнете фургоните?

— Фургоните се прибраха преди един час.

— Тогава всичко е наред. Какво повече ви е нужно?

— Те пристигнаха празни, а Джо Скот и другарите му са оставени на бърдото, както и становете. Прочетете тия драсканици.

Мистър Хелстоун пое и разгледа документа, чието съдържание вече бе предадено.

— Хм! Не сте първият, с когото постъпват така. Обаче клетите хора в канавката жадуват незабавно избавление — нощта е твърде влажна за подобно легло. Аз и Том ще дойдем с вас, а Малоун ще остане тук и ще бди за тъкачницата — но какво става с него? Очите му ще изскочат от орбитите си.

— Досега яде печено овнешко.

— Августейши Питър, внимавайте! Не яжте повече овнешко тази нощ. Оставяме ви тук за комендант — достоен пост!

— Никой ли няма да остане с мен?

— Толкова, колкото си изберете от тия хора тук. Чеда мои, колцина от вас ще останат тук и колцина ще последват мен и мистър Мур по пътя към Стилброу, където няколко души са попаднали на засада?

Само трима доброволци се съгласиха да тръгнат — другите предпочетоха да останат. Когато мистър Мур се качваше на коня си, пасторът тихо го попита дали е сложил печеното овнешко под ключ, за да не може августейшият Питър да го докопа. Фабрикантът кимна утвърдително и спасителната група потегли.

[1] Митично същество, чийто вид бил толкова ужасен, че предизвиквал смъртта на онзи, който се осмелявал да го погледне. — Б.пр. ↑

[2] Виконт Робърт Касълрей (1769–1822) — английски държавник, един от организаторите на войната против революционна Франция и създател на Закона за извънредните разпоредби, за който някои индустриалци считали, че е в разрез с интересите на английската промишленост. — Б.пр. ↑

[3] О, дявол да го вземе! (фр.) — Б.пр. ↑

[4] Опит на Наполеон за икономическа блокада на Англия — Б.пр. ↑

Глава III
Мистър Йорк

По всичко личи, че доброто настроение е такова явление, което изцяло зависи както от състоянието на нещата в нас самите, така и от тяхното състояние извън нас и около нас. Позволявам си да направя това банално умозаключение, тъй като зная, че господата Хелстоун и Мур напуснаха портите на тъкачния двор и поведоха малобройната си компания във възможно най-добро разположение на духа. Когато лъчът на някой фенер (тримата пешаци от групата носеха по един) попаднеше върху лицето на мистър Мур, в погледа му можеше да се забележи необикновена, жива искра и някаква новопоявила се жизненост, завладяла тъмното му лице; а когато биваше осветен ликът на пастора, тогава се виждаше, че суровите му черти са грейнали в усмивка. И все пак човек би си помислил, че една влажна нощ, едно опасно начинание — това съвсем не са обстоятелствата, които биха спомогнали за оживлението на хора, изложени на ръмящия дъжд и въвлечени в подобно приключение. Ако някой член — или членове — на отряда, който се бе потрудил на бърдото Стилброу, зърнеше тази група, той с голямо удоволствие би стрелял по един от водачите иззад някоя стена — самите водачи знаеха това и тъй като и двамата бяха мъже с железни нерви и храбри сърца, мисълта за тази опасност окриляваше духа им.

Аз зная, читателю, а и няма нужда да ми се припомня това, че е нещо ужасно за един свещеник да бъде войнствен; уверена съм, че той трябва да бъде човек, въдворяващ мир. Имам някаква смътна представа каква трябва да бъде мисията на един свещенослужител на този свят — съвсем добре си спомням чий слуга е той, чии послания предава, чий пример трябва да следва. И все пак ако мразите свещениците, не можете да очаквате от мен да следвам всяка стъпка по вашия печален, теглещ надолу и нехристиянски път. Не можете да очаквате от мен да се присъединя към вашите люти анатеми — тесногръди и толкова необосновани, към отровната ви злоба, така силна и така нелепа, насочена срещу носителите на расото; да вдигна поглед и ръце ведно с някакъв си Съпълхоу, или да надувам дробовете си с някакъв Бараклъф, в ужас от сатанинския пастор на Брайърфийлд.

Всъщност той не бе сатанински. Злината бе там, че просто се бе разминал, с призванието си — бе трябвало да стане войник, но обстоятелствата го бяха направили свещеник. Що се отнася до останалото той бе добросъвестен, с твърда глава и твърда ръка, смел, строг безупречен и предан на бога дребен човечец — човек почти без съчувствие, нелюбезен, предубеден и корав, но верен на принципите си, почтен, мъдър и искрен. Струва ми се, читателю, че човек невинаги може да бъде създаден така, щото да приляга на професията си, и че не трябва да се анатемосват подобни хора за това, че понякога професията им виси по тях като зле ушита дреха — нито пък аз ще понеча да порицавам Хелстоун, дори и да е войнствен свещеник. И все пак мнозина негови енориаши го проклинаха, докато пък други го боготворяха, както често става с хора, които проявяват пристрастие в приятелството и непримиримост в омразата си и които в еднаква степен държат на принципите и се поддават на предразсъдъците си.

Хелстоун и Мур, и двамата в отлично настроение, обединили в момента усилията си в името на една и съща кауза, би трябвало, както можеше да се очаква, да разговарят приятелски, полюшвайки се един до друг на конете си. О, не! Тези двама мъже, всеки от тях с раздразнителна натура, рядко се виждаха и винаги се дразнеха взаимно по различни поводи — често пъти ябълката на раздора бе войната. Хелстоун бе ревностен тори (в ония дни все още имаше тори), а Мур бе непримирим виг[1], поне що се отнася до това, че опонираше на партията, поддържаща войната, тъй като тази война засягаше собствените му интереси; а и само в този случай той си позволяваше да обсъжда британската политика. Обичаше да вбесява Хелстоун, като проповядваше вярата си в непобедимостта на Бонапарт, надсмиваше се над Англия и над Европа за безрезултатността на усилията им да му се противопоставят и спокойно изразяваше мнението, че е все едно дали щели да му се предадат по-рано или по-късно, тъй като в края на краищата той щял да смаже всеки свой противник и щял да застане сам на върха.

Хелстоун не бе в състояние да понесе подобни съждения и единствено съображението, че в известна степен Мур бе изолиран и чужд на местните люде и че само половината от кръвта в жилите му бе британска, а тя трябваше да се бори със злъчта на чуждата половина, го принуждаваше да го слуша, без да се поддаде на желанието да цапардоса събеседника си. Имаше и още нещо, което възпираше донякъде враждебните му емоции — това бе някакво чувство на разбиране към вироглавия тон, с който се изказваха тези мнения, и уважение към последователността в свадливата опърничавост на Мур.

Когато групата от мъже зави по пътя за Стилброу, вятърът, макар и слаб, задуха срещу тях. Ситните дъждовни капки се забиваха в лицата им. До този момент Мур само бе подкачал своя компаньон, но сега, шибан от неприятния вятър и вероятно раздразнен от дъжда, той започна по-сериозна атака.

— Все така ли се радвате на новините от Испания? — попита той.

— Какво имате предвид? — смръщено му отвърна пасторът.

— Искам да кажа, имате ли още вяра в онзи Ваал[2], лорд Уелингтън[3]?

— А сега пък какво искате да кажете?

— Все още ли вярвате, че този идол на Англия, с дървено лице и каменно сърце, притежава сила, способна да посипе огън и жупел върху французите, които искате да принесете в жертва?

— Убеден съм, че Уелингтън ще натири маршалите на Бонапарт в морето в деня, когато той пожелае, и то само с едно мръдване на малкия си пръст.

— Но, скъпи ми господине, не можете сериозно да говорите подобни неща. Маршалите на Бонапарт са велики люде, които действуват под водачеството на всемогъщ господствуващ дух. А вашият Уелингтън е най-посредственият от обикновените военни, чиито бавни и необмислени действия са допълнително възпрепятствувани от едно некомпетентно правителство в страната.

— Уелингтън е душата на Англия. Уелингтън е доблестният защитник на една справедлива кауза — той е истинският представител на могъща, решителна, здравомислеща и честна нация.

— Справедливата ви кауза, доколкото разбирам, е просто връщането на онзи мръсен и хилав Фердинанд[4] на един престол, който той е опозорил. Вашият истински представител на една честна нация е слабоумен джелепин, слуга на още по-слабоумен господар, а срещу тях са изправени всепобеждаващото надмощие и непобедимият гений.

— Срещу законността е изправено узурпирането; срещу скромната, единомислеща, справедлива и смела съпротива спрямо посегателството е изправена перчещата се, двулична, егоистична и предателска амбиция за заграбване. Боже, защити правдата!

— Бог често пъти защищава силата.

— Как! Нима шепата израилтяни, застанали със сухи крака на азиатския бряг на Червено море, са били по-силни от египетската войска, останала на африканския бряг? По-многобройни ли са били те? По-организирани ли са били? С една дума — тяхна ли е била мощта? Не отговаряйте, защото ще кажете една лъжа, Мур — знаете много добре, че е така. Те са били отрудени роби. Тирани са ги потискали в продължение на четиристотин години. Сред тях е имало слаби жени и деца. Господарите им са ги гонели с викове през разделящия ги прилив — банда охранени етиопци, силни и брутални като либийски лъвове. Те са били въоръжени, на коне и с колесници, а бедните израилтяни са били пешаци; навярно само малцина от тях са имали по-добри оръжия от овчарските си геги или зидарските си инструменти, а самият техен хрисим, но могъщ предводител е имал само един прът в ръцете си. Но помислете, Мур — с тях е била правдата. На тяхна страна е бил и богът на войната, а водачи на фараонската войска са били Престъплението и Падналият ангел — и кой е възтържествувал? Това е всеизвестно: „Него ден Господ избави израилтяните от ръцете на египтяни; и Израилевите синове видяха египтяните мъртви на морския бряг[5].“ И още: „Бездните ги покриха: те потънаха в дълбините като камък[6].“ Десницата божия се покрила със слава в своята мощ — тя разбила противника на парченца!

— Съвсем прав сте, само че забравяте вярната аналогия. Франция е Израил, а Наполеон е Мойсей. Европа, с нейните преситени империи и прогнили династии, е поквареният Египет. Храбра Франция представлява дванадесетте колена[7], а роденият от нея жизнен и могъщ узурпатор — Мойсей, овчарят от свещената гора Хорив.

— Не смятам за необходимо да ви отговоря.

Отговорът на Мур бе подобен, но той поне добави към него още нещо с по-приглушен глас.

— О, в Италия Бонапарт бе величав като някой Мойсей! Там той бе на мястото си като инициатор и организатор на мерки, които да преродят народите. До ден-днешен не мога да си обясня как покорителят на Лоди се унижи да стане император — едно вулгарно и глупаво шарлатанство; и още повече — как хора, които някога са се наричали републиканци, отново слязоха до нивото на обикновени роби. Презирам Франция! Ако Англия бе отишла толкова напред в развитието на цивилизацията, колкото Франция, тя едва ли би се оттеглила така безсрамно.

— Не искате да кажете, че оглупялата имперска Франция е нещо по-лошо от окървавената републиканска Франция, нали? — попита свирепо Хелстоун.

— Нищо не искам да кажа, но мога да си мисля каквото пожелая, мистър Хелстоун, и за Франция, и за Англия, и за революции, и за цареубийства, и за реставрации; както и за божественото право на кралете, което често упоменавате в проповедите си, и за дълга, който ни повелява да се подчиняваме, и за ползата от войната, и…

Тук думите на Мур бяха прекъснати от бързото изтрополяване на една двуколка и внезапното й спиране по средата на пътя. Той и пасторът, твърде улисани в разговора си, не бяха забелязали приближаването й, докато тя не бе дошла съвсем наблизо.

— Ей, господарю, фургоните прибраха ли се? — попита един глас от нея.

— Нима това е Джо Скот?

— Да, да! — отвърна друг един глас, тъй като двуколката возеше двама души, както можеше да се види на мъждукащата светлина на фенера й — хората с фенери от спасителната група бяха поизостанали назад или по-скоро ездачите ги бяха поизпреварили.

— Да, мистър Мур, това е Джо Скот. Връщам ви го добре подреден — намерих го насред бърдото ей там заедно с трима негови другари. Какво ще ми дадете за това, че ви го връщам обратно?

— Моята благодарност, тъй като бях готов да изгубя някой по-добър работник, но не и него. Ако съдя по гласа, предполагам, че това сте вие, мистър Йорк?

— Да, момко, аз съм. Връщах се от пазара в Стилброу и тъкмо стигнах до средата на бърдото, носейки се като вятър (защото хората говорят, че благодарение на лошото правителство времената били опасни!), когато чух някой да пъшка. Спрях колата, макар че други на мое място биха развъртели още по-силно камшика, но аз няма от какво да се боя. Не вярвам да има човек по тия места, който да иска да ми стори зло — поне мога да отвърна със същото, ако някой рече да ми напакости. Попитах: „Да не е станало нещо?“ — „Наистина е станало“ — отговаря някой като че ли изпод земята. „Какво има? Казвай бързо“ — викам аз. „Четирима лежим в канавката“ — отвръща Джо, ама едва го чувам. Казвам им, че е позор, и им викам да станат и да излязат, за да не заиграе камшикът, защото си мислех, че са си пийнали. „Да сме го направили още преди час, но сме вързани с въже“ — вика Джо. Веднага слязох и ги освободих с ножа си. Скот дойде с мен, за да ми разкаже как е станало, а другите идват пеш, доколкото ги държат нозете им.

— Много съм ви задължен, мистър Йорк.

— Тъй ли, млади момко? Няма нищо. Но ето че и другите идват насам. А пък оттам, милостиви боже, се задава друга дружина, със свещи в стомните си като армията на Гедеон[8], а щом и пасторът е с нас — добър вечер, мистър Хелстоун, — всичко е наред.

Мистър Хелстоун доста сдържано отвърна на поздрава, отправен от човека в двуколката, който продължи:

— Ние сме единадесет силни мъже, а имаме още коне и колесници. Само да се натъкнем на някои от онези вагабонти, рушителите на станове, ще постигнем голяма победа. Всеки от нас може да стане Уелингтън — това ще ви възрадва, мистър Хелстоун. А пък какви неща можем да измислим за вестниците! Брайърфийлд ще се покрие със слава. Но хич да не е, за това дело не може да не посветят поне колона и половина във вестник „Стилброу Къриъри“ — нито ред по-малко.

— Точно така, мистър Йорк, нито ред по-малко. Мога да ви го обещая, защото аз сам ще напиша статията — отвърна пасторът.

— Нима! Но разбира се! И моля ви, пишете там, че тези, дето строшиха становете и вързаха краката на Джо Скот с въже, трябва да бъдат обесени без опрощаване на греховете. Не ще и съмнение, че такова дело заслужава бесило.

— Ако аз трябваше да ги съдя, щях да им видя набързо сметката! — извика Мур. — Но този път възнамерявам да не ги закачам, а да им поотпусна въжето малко, защото съм сигурен, че в края на краищата те сами ще го надянат на шиите си.

— Оставете ги на мира, Мур. Обещавате ли?

— Да обещая? Не. Това, което искам да кажа, е, че няма да си дам труда да ги преследвам. Но ако някой от тях сам се навре в ръцете ми…

— Ще го поставите на мястото му, разбира се; само че вие по-скоро бихте желали да са направили нещо по-лошо, отколкото просто да спрат една кола, преди да се разправите с тях. Но да не говорим повече по този въпрос. Ето ни пред вратата на моя дом, господа, и аз се надявам, че вие и вашите хора ще влезете — смятам, че всички имате нужда да се подкрепите.

Мур и Хелстоун се противопоставиха на това предложение като излишно, но то им бе наложено така любезно, а освен това нощта бе тъй неблагосклонна, докато светлината в прозорците с муселинени пердета, пред които бяха спрели, изглеждаше тъй примамлива, че в крайна сметка те приеха. Мистър Йорк, след като слезе от двуколката и я остави на грижите на някакъв човек, появил се от една сграда в двора, поведе компанията навътре.

Сигурно ви е направило впечатление, че мистър Йорк обичаше да разнообразява речта си — той ту говореше на йоркширски диалект, ту се изразяваше на много чист английски. Държането му се поддаваше на еднакви промени и в двете посоки — можеше да бъде внимателен и приветлив, а можеше да се проявява като рязък и грубоват човек. Следователно не е лесно да се установи общественото му положение с помощта на речта и поведението му. Може би видът на дома му ще ни помогне повече.

Останалите членове на групата той насочи към кухненския вход, като им заяви, че веднага щял да се погрижи да им дадат нещо за хапване. Господата бяха поканени през главния вход. Те се озоваха в застлан коридор, чиито стени бяха окичени с картини почти до тавана. По него стигнаха до просторна гостна, в чиято великолепна камина гореше огън. Стаята вдъхваше изключително ведро настроение, а дори и при по-детайлно проучване нейното ободряващо въздействие не намаляваше силата си. В нея нямаше разкош, но вкусът се чувствуваше навсякъде: вкус необичаен, човек би казал вкус на личност, която е пътувала много и е образована — личност на джентълмен. Стените бяха украсени с пейзажи от Италия. Всеки от тях бе образец на истинско изкуство. Тяхната автентичност и ценност показваше, че са били подбирани от познавач. Дори на светлината на свещи ярките ведри небеса, меката дълбочина, със синева, трептяща между окото и хълмовете, свежите багри и умело разположените светлосенки очароваха погледа. Сюжетите бяха пасторални, сцените — изпълнени със слънце. На един диван имаше китара с ноти. Имаше още и статуетки, прелестни миниатюри, две вази с древногръцки мотиви върху камината и книги, подредени с вкус в две елегантни библиотеки.

Мистър Йорк покани гостите си да седнат, а след това позвъни за вино, като гостолюбиво нареди на прислужницата, която го донесе, да бъдат нагостени хората в кухнята. Пасторът остана прав — изглежда, тук нещо не му се нравеше. Не посегна и към виното, което домакинът му предложи.

— Както обичате — отбеляза мистър Йорк. — Струва ми се, че размишлявате върху обичаите на Изтока, мистър Хелстоун, и не желаете да ядете или пиете под моя покрив, защото се страхувате да не би по този начин да станем приятели. Но аз не съм толкова придирчив или суеверен. Можете да изпиете съдържанието на тази бутилка или да ми дадете една бутилка от най-доброто във вашата изба и аз пак ще се считам свободен да ви опонирам навсякъде — на всеки енорийски съвет и на всяко съдебно заседание, където се срещаме с вас.

— Точно това и очаквам от вас, мистър Йорк.

— Нима ви действува добре, мистър Хелстоун, да препускате след размирници в една такава влажна нощ, на вашата възраст?

— Винаги ми действува добре да изпълнявам дълга си, а в този случай дългът ми е истинско удоволствие. Да се залавят вредители, е благородно занимание, достойно дори за един архиепископ.

— Несъмнено то е достойно за вас — но къде е куратът? Дали случайно не е отишъл да посети някой клет болник, или пък се е впуснал по дирите на вредители в някоя друга посока?

— Той остана да охранява тъкачницата в клисурата.

— Надявам се, че сте му оставили глътка вино, Боб — обърна се той към мистър Мур, — за да поддържа куража му, а?

Домакинът не остави време за отговор, а бързо продължи, все още обърнат към Мур, който се беше отпуснал в едно старинно кресло до камината:

— Преместете се, Робърт! Станете, млади момко! Това място е мое. Заемете дивана или други три кресла, но не и това — то принадлежи на мен и на никой друг.

— Откъде такова особено отношение към това кресло, мистър Йорк? — попита Мур, като освободи мястото, без много да бърза, подчинявайки се на заповедта.

Защото такова беше отношението на баща ми преди мен и това е единственият ми отговор за вас. Причината е толкова основателна, колкото и всяка друга, която мистър Хелстоун би могъл да изтъкне в оправдание на по-голямата част от мислите си.

— Мур, готов ли сте? — попита пасторът.

— Не, Робърт не е готов; или по-скоро аз не съм готов да се разделя с него — той е едно лошо момче има нужда да го поскастрят.

— Защо, господине? Какво съм направил?

— Създали сте си врагове навсякъде.

— Какво ме интересува това? Какво ме засяга дали вашите йоркширски нехранимайковци ме мразят, или харесват?

— Трябва да ви засяга. Този момък малко се дърпа от нас — баща му никога не би говорил по този начин. Вървете си в Антверпен, където сте роден и отгледан, mauvaise tete[9]!

— Mauvaise tete vous-meme; je ne fais que mon devoir: quant a vos lourdauds de paysans, je m’en moque!

— En revanche, mon garcon, nos lourdauds de paysans se moquerons de vous, soyez en certain — отвърна Йорк, говорейки с почти толкова чисто произношение, както и Жерар Мур.

— C’est bon! C’est bon! Et puisque cela m’est egal, que mes amis ne s’en inquietent pas.

— Vos amis! Ou sont-ils, vos amis?

— Je fais echo, ou sont-ils? Et je suis oirt aise que l’echo seul у repond. Au diable les amis! Je me souviens encore du moment ou mon pere et mes oncles Gerard appelerent autour d’eux leurs amis, et Dieu sait si les amis se sont empresses d’accourir a leur secours! Tenez, M. Yorke, ce mot, ami, m’irrite trop; ne m’en parlez plus.

— Comme vous voudrez[10].

След тези думи мистър Йорк замълча; и докато си седи, облегнат назад в своя триъгълен гравиран дъбов стол ще се възползувам веднага от възможността да обрисувам портрета на този йоркширски джентълмен, владеещ френски език.

[1] Виги и тори — английски политически партии, възникнали през XVII–VIII в. Като представители на крупните земевладелци, торите отстоявали привилегиите на аристокрацията, докато вигите били представители на градската буржоазия и привърженици на политически и социални реформи. — Б.пр. ↑

[2] Ваал (библ.) — бог на войната у древните финикийци. — Б.пр. ↑

[3] Херцог Уелингтън, Артър Уелзли (1769–1852) — британски пълководец и държавник; във войните срещу Наполеонова Франция главнокомандуващ съюзните войски на Пиренейския полуостров (1808–1813) и на англо-холандските армии при Ватерло (1815). — Б.пр. ↑

[4] Фердинанд VII — испански крал, качен на престола с помощта на англичаните през 1814 г. — Б.пр. ↑

[5] Изход, 14:30. — Б.пр. ↑

[6] Изход, 15:5. — Б.пр. ↑

[7] Според Библията еврейският народ бил разделен на дванадесет колена — Б.пр. ↑

[8] Гедеон (библ.) — един от израилските съдии, управляващи народа до окончателното му заселване в Палестина; при едно нощно сражение малобройната му армия, с която побеждава мадиамците, е носела стомни със запалени свещи в тях (Съдии, 7:16-17) — Б.пр. ↑

[9] Глупава главо! (фр.) — Б.пр. ↑

[10] — Вие самият сте глупава глава; аз просто си върша работата, а що се отнася до вашите прости селяни — пет пари не давам за тях!

— За сметка на това, моето момче, нашите прости селяни също няма да ги е грижа за вас, бъдете сигурен.

— Добре, добре! И тъй като ми е все едно, нека приятелите ми да не се тревожат.

— Вашите приятели? Че къде са те?

— И аз това казвам — къде са? И по-добре, че ги няма. По дяволите приятелите! Още помня случая, когато баща ми и чичовците ми подириха помощта на приятелите си и господ ми е свидетел дали някой от тях си помръдна пръста! Вижте, мистър Йорк, думата „приятел“ ме дразни много — не я споменавайте повече.

— Както желаете. (фр.) — Б.пр. ↑

Глава IV
Мистър Йорк (Продължение)

Точно така — от главата до петите той бе типичен йоркширски джентълмен. Бе на около петдесет и пет години, но на пръв поглед изглеждаше по-стар, защото косата му бе цялата сребристобяла. Челото му беше по-скоро широко, отколкото високо, а лицето му — свежо и запазено. Суровостта на севера бе втъкана в изражението му, а можеше да се долови и в гласа му. Всяка негова черта беше изцяло английска — у него не се забелязваше нищо нормандско. В отливката на образа му нямаше нищо елегантно, класическо или аристократично. Префинените люде вероятно биха нарекли този лик груб; здравомислещите хора биха го окачествили като лице, което прави впечатление, а проницателните биха изпитали удоволствие от жизнеността, прозорливостта, интелигентността и грубоватата, но истинска оригиналност, присъствуваща във всяка черта, залегнала във всяка бръчка на това лице. Но то бе непокорно, надменно и саркастично — лице на човек, който трудно може да бъде напътстван и когото е невъзможно да управляваш. Той бе доста висок, добре сложен и жилав, с величествена осанка. У него нямаше нищо шутовско.

Не е лесно да обрисувам външността на мистър Йорк, но е още по-трудно да пресъздам душевността му. Ако очакваш да срещнеш в негово лице съвършенството, читателю, или поне някой благ възрастен джентълмен и филантроп, то ти се мамиш. Наистина думите му към мистър Мур бяха изпълнени със загриженост и благосклонност, но от това не трябва да се заключава, че той винаги говори и мисли справедливо и любезно.

Преди всичко мистър Йорк не притежаваше способността да изпитва почит — голям пропуск, който кара човек да греши винаги, когато е нужно да прояви уважение. На второ място, той не притежаваше способността да сравнява — недостатък, който прави човек коравосърдечен; и на трето място, при него способността да бъде доброжелателен или да се стреми към някакъв идеал беше застъпена съвсем бегло, а това лишаваше характера му от благонравие и великодушие и омаловажаваше в собствените му очи тези прекрасни качества, които красят нашия свят.

Липсата на почит го бе настроила враждебно към онези, които стояха над него — крале, благородници и свещеници, династии, парламенти и политически върхушки с всичките им деяния, с повечето от законите, системите, правата и исканията им — те всички пораждаха у него погнуса, бяха за него безполезни като сметта. В тях той не съзираше нито смисъл, нито пък удоволствие и считаше, че за света ще бъде само от полза, ако неговите високоиздигнати светилища бъдат сринати със земята, а обитателите им строшат гръбнаците си при падането. Липсата на почит също така бе умъртвила в душата му разтърсващата човешка способност да се възхищава на нещата, достойни за възхищение; тя бе пресушила хиляди чисти извори на наслада, бе попарила хиляди светли радости. Религията не му бе чужда, макар и да не членуваше в никаква секта, но неговата вяра не беше изпълнена със смирена почит. Вярваше в бога и небето, но за него те бяха бог и небе на човек, лишен от благоговение, въображение и нежност.

Недостатъчните му способности за сравнение го правеха непоследователен. Докато проповядваше съвършени общи теории за взаимна търпимост и снизхождение, спрямо известни съсловия той хранеше фанатична неприязън — говореше за свещеници и всички, свързани с тях, за лордове и техните придатъци рязко, понякога безочливо, което бе колкото несправедливо, толкова и нетърпимо. Не можеше, да се постави на мястото на онези, които хулеше, не можеше да сравни техните прегрешения с изкушенията им, недостатъците със затрудненията им; не можеше да си представи какво би било влиянието на подобни обстоятелства върху собствената му личност, ако самият той бъде поставен в подобна ситуация и често пъти отправяше най-жестоки и тиранични пожелания към тези, които според него бяха постъпвали на свой ред жестоко и тиранично. Ако се съдеше по заплахите му, би прибягнал и до най-произволни, дори жестоки средства в името на свободата и равенството. Равенството? Да, мистър Йорк говореше за равенство, но по сърце той бе горд човек. Държеше се дружелюбно с работниците си, проявяваше благосклонност към всички, които стояха под него и безропотно се съгласяваха да бъдат там, но бе високомерен като Велзевул към онзи, когото светът смяташе (защото самият мистър Йорк не споделяше същото мнение) за по-висшестоящ от него. Кръвта му бе непокорна и той не търпеше никакъв надзор — нито баща му, нито дядо му преди него са могли да търпят такова нещо, нито пък децата му след него ще бъдат в състояние да го сторят.

Липсата на доброжелателство от най-общ характер го бе направила безкрайно нетолерантен към глупостта и към всички други недостатъци, които дразнеха неговата силна и проницателна натура — спрямо подобни явления сарказмът му бе без задръжки. Той не знаеше що е милост и понякога нанасяше рани, без да забележи колко дълбоки са те.

Що се отнася до оскъдната му дарба да проявява фантазия, то тя едва ли би могла да се нарече недостатък — добрият музикален слух, точният усет за цвят и форма съставляваха добрия му вкус, а кой ли отдава значение на въображението? Кой не е на мнение, че то е едно опасно и безсмислено качество, близък родственик на слабостта, напомнящо малко на лудост — по-скоро болест, отколкото дар на съзнанието?

Вероятно това е мнението на всички, като изключим тези, които го притежават или поне си мислят, че го притежават. Словата им ще ви накарат да помислите, че сърцата им биха изстинали, ако този еликсир не се лее около тях, че погледите им биха помръкнали, ако този пламък не пречиства взора им, че биха били самотни, ако този причудлив компаньон ги изостави. Вие бихте предположили, че то придава някаква радостна надежда на пролетта, някакво прелестно очарование на лятото, някаква спокойна наслада на есента, някаква утеха на зимата — неща, които вие не можете да почувствувате. Всичко това е илюзия, разбира се, но фанатиците здраво са се вкопчили в своя сън и не биха го разменили и срещу злато.

Тъй като самият мистър Йорк не притежаваше поетично въображение, той гледаше на него като на една излишна черта у другите. Бе толерантен към художници и музиканти, дори ги насърчаваше, понеже можеше да се наслаждава на произведенията на техните изкуства. Можеше да съзре очарованието на една изящна картина и да изпита удоволствие от хубава музика. Но ако някой замечтан поет — каквато и сила да бушуваше, какъвто и огън да тлееше в гърдите му — не бе в състояние да изиграе ролята на чиновник в кантора или пък търговец в Пийс Хол, той щеше да води презряно съществуване и да завърши живота си като нещастник под погледа на Хайрам Йорк.

И понеже на света има много хора като Хайрам Йорк, добре е, че истинският поет, макар и да е замечтан на вид, често пъти крие непреклонен дух под спокойствието си, кротостта му е изпълнена с проницателност и той може добре да претегли тези, които го гледат отвисоко, съвсем точно да отмери стойността на онези поприща, на които е обърнал гръб и поради това си е спечелил презрението на околните. Цяло щастие е, че той може да има свое блаженство, собствен съюз със своята приятелка и богиня — Природата, и че е напълно независим от онези, на които доставя твърде малко радост и които от своя страна го радват още по-малко. Справедливо е, че докато светът и обстоятелствата често пъти обръщат своята тъмна и студена страна към него — а това е уместно, защото той самият пръв обръща своята тъмна, студена и безразлична страна към тях, — поетът успява да поддържа в гърдите си весел дух и живителен огън, които вдъхват на всичко духовитост и жизнерадост, докато околните вероятно считат, че живее сред мразовете на полярна зима, чийто мрак никога не е разкъсван от слънчев лъч. Истинският поет ни най-малко не трябва да бъде съжаляван и вероятно тайничко се подсмихва, когато някоя заблудена душа, изпълнена със съчувствие, се завайка над неговите беди. Дори когато прагматиците го осъждат и обвиняват него и изкуството му за безполезни, той изслушва присъдата с такъв неумолим присмех, с такова необятно, дълбоко, безпределно и безмилостно презрение към нещастните фарисеи, които я произнасят, че по-скоро трябва да бъде порицан, отколкото утешаван. Тези разсъждения обаче не принадлежат на мистър Йорк, а именно мистър Йорк е обект на вниманието ни в момента.

Вече разкрих някои от недостатъците му, читателю. Що се отнася до добрите му страни, той бе един от най-почитаните и способни хора в Йоркшир. Дори и онези, които го ненавиждаха, бяха принудени да се отнасят с нужното уважение към него. Той беше боготворен от бедняците, защото с тях се отнасяше много любезно и по бащински. Към своите работници бе внимателен и сърдечен — когато ги освобождаваше от служба, винаги се стараеше да им предложи нещо друго. Ако пък това бе невъзможно, помагаше им да се преместят със семействата си там, където имаше възможност за работа. Трябва да се отбележи също така, че ако — както от време на време се случваше — някой измежду работниците му покажеше признаци на неподчинение, Йорк подобно на мнозина, които ненавиждат контрола върху самите себе си, знаеше как да упражнява енергичен контрол — владееше тайната да смазва непокорството още в зародиш, да го изтръгва като плевел, така че то никога да не успее да се разпростре сред подчинените му. Самият подсигурен със солидно състояние, той се чувствуваше свободен да говори с най-голяма безпощадност за тези, за които положението на нещата беше по-различно, да приписва всичките им несполуки изцяло на тях самите, да се откъсне от господствуващата класа и свободно да защитава каузата на трудещите се.

Фамилията на мистър Йорк бе първата и най-старата в околността, а той, макар и не най-богатият, бе един от най-влиятелните хора. Образованието му бе добро. В младежките си години, преди Френската революция, бе пътувал из Европа и владееше много добре френски и италиански. По време на двегодишния си престой в Италия бе събрал голям брой ценни картини и редки предмети, които понастоящем красяха неговия дом. Обноските му, когато пожелаеше това, бяха обноски на завършен джентълмен от старата школа. Речта му, когато бе склонен към любезно отношение бе изключително интересна и оригинална. И ако той често пъти се изразяваше на йоркширски диалект, правеше го по свое желание, като отдаваше предпочитание на родната си реч пред един по-изискан речник. „Йоркширското твърдо «р» — казваше той — е толкова пъти по-добро от фъфленето на някой кокни[1], колкото ревът на един бик е по-добър от мишето цвъртене.“

Мистър Йорк познаваше всички, както и всички познаваха мистър Йорк в разстояние на няколко мили наоколо. Въпреки това близките му приятели се брояха на пръсти. Тъй като самият той бе оригинална личност, мистър Йорк нямаше слабост към обикновените люде — живият и грубоват характер, независимо дали принадлежеше към висшето съсловие или пък към народните маси, бе винаги приеман с готовност от него, докато префинената и безинтересна личност, колкото и високопоставена да бе, го отблъскваше. По всяко време той можеше да прекара един час в разговор с някой свой работник с проницателен ум или пък с някоя чудата и прозорлива старица от наемателите си, докато иначе с неудоволствие би отделил дори минутка на някой посредствен, макар и изискан джентълмен или на най-модно облечена и елегантна, но повърхностна дама. Подобни свои предпочитания мистър Йорк довеждаше до крайност, като забравяше, че сред тези, които не са създадени да бъдат оригинални, можеше да има приятни, дори достойни за възхищение личности. При все това той правеше и изключения от собственото си правило. Съществуваше определена категория душевна нагласа — обикновена, простодушна и пренебрегваща изискаността, почти лишена от интелект и съвсем неспособна да открие интелектуалното у мистър Йорк, без в същото време да изпитва ни най-малко възмущение от грубостта му, без да бъде тъй лесно наранявана от сарказма му и да прави подробен анализ на словата му, на неговите постъпки и мнения; в компанията на хора с подобна нагласа мистър Йорк се чувствуваше особено добре и следователно към подобна компания той имаше особени предпочитания. Сред такива люде бе пълен господар. Те безусловно се поддаваха на влиянието му, без да признават неговото превъзходство, тъй като никога не се замисляха над това; бяха доста сговорчиви, затова за тях не съществуваше ни най-малка опасност да проявят сервилност, а непринуденото им, безхитростно и малко повърхностно безразличие бе толкова приемливо за мистър Йорк, колкото и удобно — точно като стола, на който сядаше, или пък пода, по който се разхождаше.

Вероятно читателят вече е забелязал, че мистър Йорк показа известна сърдечност в отношението си към мистър Мур. Имаше две причини, които го подтикваха да се държи така към този джентълмен. Може да прозвучи странно, но първата от тях бе, че Мур говореше английски с чужд, а френски със съвсем чист акцент и че неговото смугло и продълговато лице с фините си, макар и доста похабени черти притежаваше силно подчертано антибританско и антийоркширско изражение. Тези качества изглеждат повърхностни и неспособни да повлияят на човек като Йорк, но истината е, че те предизвикваха у него стари, навярно приятни спомени и го връщаха към дните на пътешествията от младежките му години. Той бе виждал в градовете и по пътищата на Италия лица като лицето на Мур, бе чувал в кафенетата и театрите на Париж гласове като неговия — тогава бе млад и когато днес видеше чужденеца или се заслушаше в думите му, струваше му се, че отново е млад.

На второ място, той се бе познавал с бащата на Мур, с когото го свързваха общи дела — това бе една по-съществена, но в никакъв случай по-приятна връзка, защото обстоятелството, че фирмата му е била свързана е делата на Мур, до голяма степен бе допринесло и за нейните загуби.

Трето, той бе разбрал, че Робърт е индустриалец с остър ум. Имаше причина да вярва, че в крайна сметка, по един или друг начин, Мур ще се замогне, и затова мистър Йорк уважаваше както решителността, така и проницателността му, а може би също тъй и неговата неотстъпчивост. Четвъртото обстоятелство, което ги събираше един с друг, беше, че мистър Йорк бе един от опекуните на малолетната наследница, в чието владение се намираше тъкачницата. В резултат на това Мур трябваше често да се съветва с него по повод на преобразованията и подобренията, с които се бе заел.

Що се отнася до другия гост, който също се намираше в дома на мистър Йорк, мистър Хелстоун, между него и домакина съществуваше взаимна антипатия — антипатия по природа и антипатия, породена от обстоятелствата. Свободомислещият мразеше формалиста, свободолюбивият ненавиждаше човека на дисциплината, а освен това се говореше, че преди години двамата са били съперници за сърцето на една и съща дама.

Поначало в младежките си години мистър Йорк бе известен с предпочитанията си към весели и жизнерадостни жени — привличаха го преди всичко бляскавите фигури и осанки, живият ум, духовитият език. Той обаче не направи предложение за женитба на никоя от тези ослепителни красавици, чието общество бе търсил, а най-неочаквано се влюби и започна да ухажва една девойка, която бе пълната противоположност на онези, приковавали дотогава погледа му — тя бе девойка с лик на мадона, девойка от оживял мрамор, олицетворение на смирение и кротост. Нямаше значение, че когато я бе заговарял, тя му бе отвръщала само едносрично; нямаше значение, че въздишките му бяха оставали нечути, че не бе срещал ответен поглед, че никога не бе откликвала на изказаните от него мнения, че рядко се бе усмихвала на шегите му, че не го бе удостоявала с уважение и внимание. Нямаше значение, че бе изглеждала пълна противоположност на всичко женствено, от което той се бе възхищавал през целия си живот — за него Мери Кейв бе съвършена, защото някак си, поради някаква причина (несъмнено мистър Йорк е имал такава) той я бе обичал.

Мистър Хелстоун, по него време курат на Брайърфийлд, също бе влюбен в Мери или поне я бе харесвал. Тя имаше и няколко други почитатели, защото беше красива като статуя на ангел, но бе предпочела свещеника заради поста му. Вероятно този пост му бе вдъхнал онази илюзия, която е необходима, за да направи човек фаталната стъпка към брака, и която мис Кейв не бе открила у нито един от останалите свои обожатели — млади търговци на вълна. Мистър Хелстоун нито бе изпитвал, подобно на мистър Йорк, нито пък твърдеше, че е изпитвал всепоглъщаща страст към нея. У него не се забелязваше смирената почит, която сякаш бе завладяла болшинството от ухажорите й. Той я бе видял в по-значителна степен от останалите такава, каквато е, и следователно бе господар над нея и над себе си. Тя го прие още при първото му предложение и двамата се ожениха.

Природата никога не бе предопределяла мистър Хелстоун за добър съпруг, особено когато ставаше дума за съжителство с една тиха съпруга. Той мислеше, че щом жената мълчи, значи нищо не я тревожи и тя не се нуждае от нищо. Ако не се оплакваше от самотата, то тогава самотата, колкото и продължителна да бе, не я потискаше. Ако не проронваше нито дума и не се изтъкваше, не изразяваше предпочитания към това или антипатия към онова, то в такъв случай тя не притежаваше предпочитания и антипатии и бе безсмислено човек да се допитва до вкуса й. Мистър Хелстоун и не правеше опит да разбере жените или пък да ги сравни с мъжете — те бяха различни същества, вероятно от по-нисш вид. Една жена не можеше да бъде събеседница на съпруга си, още по-малко негова довереница и най-малко негова опора. След година-две собствената му съпруга престана да бъде от някакво значение за него в каквото и да било отношение. И когато един ден тя, по негово мнение внезапно (защото почти не бе забелязал как тя линее), но по мнението на други постепенно, напусна него и този бял свят, а в съпружеското ложе остана само изстинала плът с все още прелестни очертания, той бе обзет от печал — кой може да каже колко малка бе тази печал. И все пак явно бе по-голяма, отколкото на пръв поглед, тъй като той бе мъж, когото скръбта не можеше лесно да накара да пророни сълзи. Неговият сдържан и лишен от сълзи траур възмути един стар иконом, както и една прислужница, които се бяха грижили за мисис Хелстоун по време на болестта й и които навярно бяха имали възможността да научат повече за нрава на починалата си господарка, за способността й да чувствува и обича, отколкото нейният съпруг; те коментираха над тялото на покойната, разказваха си анекдоти, доукрасяваха историята на нейната проточила се болест и истинската или предполагаема причина за това. Накратко казано, преизпълниха се с възмущение към коравосърдечния дребен човечец, който седеше с вестник в ръка в съседната стая, без да съзнава на какви хули бе станал обект.

Едва положиха мисис Хелстоун в гроба, и плъзна мълва, че била починала от разбито сърце. Скоро тя прерасна в слухове за лошо отношение, а най-накрая подробности за проява на грубост от страна на съпруга и. Тези слухове бяха лишени от всякаква правдоподобност, но това съвсем не им пречеше да се възприемат с голяма охота. Те достигнаха и до ушите на мистър Йорк, който отчасти им повярва. Той, разбира се, не изпитваше никакви приятелски чувства към щастливия си съперник. Макар и вече семеен, свързал живота си с жена, която изглеждаше пълна противоположност на Мери Кейв във всяко отношение, мистър Йорк не можеше да забрави голямото разочарование в своя живот; и когато чу, че съществото, което можеше да му бъде така скъпо, е било пренебрегвано, а може би и оскърбявано от друг, в сърцето му се появи дълбока и горчива ненавист към този друг.

Мистър Хелстоун не съзнаваше напълно същината и силата на тази ненавист — той не знаеше колко много Йорк бе обичал Мери Кейв и какво бе изпитал при загубата й, нито му бяха известни клеветите за отношението му към нея, достигнали до всяко ухо в околността, но не и до него самия. Той мислеше, че от мистър Йорк го делят само различия от политически и религиозен характер. Ако знаеше какъв бе случаят в действителност, то едва ли нещо би могло да го накара да престъпи прага на своя бивш съперник.

Мистър Йорк не поднови нравоученията си към Робърт Мур. Разговорът отдавна бе взел по-обща насока, макар че в тона на събеседниците все още се чувствуваха полемични нотки. Размирното положение в страната, различните нападения, извършени наскоро върху няколко тъкачници в околността, предоставяха достатъчен материал за спорове, тъй като всеки от тримата господа, присъствуващи в стаята, притежаваше, в по-голяма или по-малка степен, различни възгледи по тези въпроси.

Мистър Хелстоун смяташе, че господарите са в беда, а работниците — неблагоразумни. Той безмилостно порица ширещия се дух на недоволство срещу законната власт; растящото нежелание за търпеливо понасяне на злото той считаше за неизбежно; решенията, които предлагаше, бяха енергична правителствена намеса, стриктна съдийска бдителност, а при необходимост — незабавна военна принуда.

Мистър Йорк поиска да узнае дали подобна намеса, бдителност и принуда биха нахранили тези, които гладуваха, дали биха дали работа на тези, които искаха да работят и които никой не желаеше да приеме. Той отхвърли идеята за неизбежните злини и заяви, че търпението на хората е като камила, на чийто гръб е вече натоварен и последният атом, който би могла да понесе, и че съпротивата в този момент е вече въпрос на дълг; ширещия се дух на недоволство той считаше за най-обещаващия белег на сегашните времена. Господарите, призна той, наистина били в беда, но главните затруднения били струпани на главите им от едно „корумпирано, недостойно и окървавено“ правителство (това бяха епитетите на мистър Йорк). Побъркани като Пит[2], демони като Касълрей, злонамерени идиоти като Пърсивал[3] били тираните, проклятието на страната, разрушителите на производствената й мощ. Глупавата им до безумие упоритост в една неоправдана, безнадеждна и опустошителна война била довела страната до сегашната криза. Наложените от тях чудовищно тежки данъци, позорните Извънредни разпоредби, чиито инициатори заслужавали обвинение в държавна измяна и ешафод, ако това някога е ставало с политици — именно тези неща били окачили камък на шията на Англия.

— Но какъв е смисълът от подобни речи? — възкликна мистър Йорк. — Какви са шансовете разумът да бъде чут в една страна, която е била потискана от крале, свещеници и перове, страна, където на престола седи един луд, а истинският управник е безпринципен развратник[4]; където се търпи такъв позор за здравия разум като законодателите по наследство, такова шарлатанство като епископския съвет, където такава очевидна заблуда като една разглезена и нетолерантна официална църква е понасяна и почитана, където се поддържа редовна армия, а тълпа лениви свещеници, заедно с бедняшките им семейства, са настанени в най-добрите земи?

След като се надигна и наложи широкополата си шапка, мистър Хелстоун отбеляза в отговор, че в живота си се бил натъквал на два или три случая, когато чувства от този род са били поддържани смело, додето здравето, силата и светската благодат са били съюзници на онзи, който ги е проповядвал; ала идвало време, заяви той, когато страхът от бога застигал всеки; това време било проверката за поклонника на анархията и бунта, за врага на религията и реда. Наскоро, заяви той, бил призван да чете молитвите, които нашата църква била предоставила за болните, край злочестия одър на един от нейните най-ревностни противници. Видял човек, обзет от разкаяние, горящ от желание да открие място, където да се покае, но лишен от възможността да го намери, макар да го бил търсил ревностно и със сълзи на очи. Считал за свой дълг да предупреди мистър Йорк, че сквернословието срещу бог и крал е смъртен грях и че съществува нещо, наречено „страшен съд“.

Мистър Йорк вярвал напълно, че съществува нещо, наречено страшен съд. Ако това не било така, то било трудно да си представи човек как на всички мошеници, които тържествували на този свят, безнаказано разбивали невинни сърца, злоупотребявали с незаслужени привилегии, петнели почтени призвания, отнемали залъка от устата на бедните, тероризирали хрисимите и се подмазвали по най-унизителен начин на богатите и гордите — как на всички тях би могло да им се плати както подобава, и то със същата монета, която са заслужили. Но, добави той, винаги щом настроението му се понижавало заради такива неща и привидното им тържество на тази омърсена планета, той просто протягал ръка към книгата (мистър Йорк посочи към една голяма Библия в библиотеката), отварял я напосоки и със сигурност попадал на някой стих, който със синия си серен пламък разпръсквал всякакво униние. Знаел толкова добре накъде води пътят на някои хора, сякаш ангел с големи бели криле бил прелетял пред вратата и му бил казал.

— Господине — заяви мистър Хелстоун, като събра цялото си достойнство. — Господине, висшата мъдрост на човека се състои в това да опознае себе си и целта, към която го носят собствените му стъпки.

— Тъй, тъй! Ще ви припомня, мистър Хелстоун, че Невежеството било прокудено от самите небесни порти, понесло се надолу в бездната и се провряло през една врата, която водела право към ада.

— Нито пък съм забравил, мистър Йорк, че Самоувереността, като не виждала пътя пред себе си, паднала в една дълбока яма, която била издълбана там по заповед на принца на онези земи, за да се хващат в нея тщеславни глупаци, и при падането си се разбила на парчета.

— Момент — намеси се мистър Мур, който дотук се бе проявил само в качеството си на безмълвен, но заинтригуван зрител на този словесен двубой и чието безразличие към политиката на отделните партии по онова време, както и към клюките от околността, го превръщаше в безпристрастен, макар и апатичен съдник на достойнствата на една такава схватка, — достатъчно сте се чернили един друг, а и успяхте да докажете, че се ненавиждате до дъното на душите си и че всеки от вас мисли другия за зъл човек. Що се отнася до мен, то моята омраза така силно е устремена към онези, които натрошиха становете ми, че не ми е останало нищо за личните ми познати, а още по-малко пък за подобни мъгляви неща като секти и правителства. Но наистина, господа, и двамата изглеждате твърде зле в светлината, в която се разкрихте; по-зле, отколкото подозирах преди. Не смея да остана цяла нощ с един бунтовник и богохулник като вас, Йорк; не ми достига също така и смелост да яздя до дома си с един жесток и тираничен духовник като вас, мистър Хелстоун.

— И все пак аз тръгвам, мистър Мур — твърдо каза пасторът. — Дали ще дойдете с мен, или не, зависи само от вас.

— Не, той няма да избира, ще тръгне с вас — отвърна Йорк. — Вече минава полунощ и никой няма да остане у дома ми нито минута повече. Трябва да си вървите.

Той позвъни.

— Деб — каза мистър Йорк на прислужника, който се отзова на звънеца — разкарай хората от кухнята, залости вратите и след това си лягай. Оттук, господа — продължи той към гостите си и като им осветяваше пътя по коридора, почти ги избута навън през предната врата.

Двамата се натъкнаха на останалите членове на дружината, които безредно подтичваха навън през задната врата. Конете им бяха до портата. Те се метнаха на седлата и поеха по пътя си — Мур с усмивка на уста заради внезапното им отпращане, а Хелстоун — с дълбоко възмущение.

[1] Човек, говорещ с характерно лондонско наречие. — Б.пр. ↑

[2] Уилям Пит (1759–1806) — английски държавник, министър-председател (1783–1801). — Б.пр. ↑

[3] Спенсър Пърсивал (1762–1812) — английски държавник, министър-председател (1809–1812). — Б.пр. ↑

[4] Има се предвид това, че крал Джордж III изпаднал в 1810 г. в пълно умопомрачение; установява се регентство и на престола идва малолетният му син (по-късно Джордж IV), известен с разпуснатите си нрави. — Б.пр. ↑

Глава V
Домът в клисурата

Когато стана на следващото утро, Мур все още бе под влияние на доброто си настроение. Двамата с Джо Скот бяха прекарали нощта в тъкачницата, като се възползуваха от местата за спане, образувани от ниши в предната и задната кантора. Господарят, който винаги ставаше в зори тази сутрин напусна леглото си дори още по-рано. Той разбуди Джо с една френска песничка, която тананикаше, докато оправяше тоалета си.

— Значи не сте паднали духом, а, господарю?

— Ни най-малко, mon garcon, което ще рече „моето момче“, ставай, за да обиколим тъкачницата, преди да са дошли работниците, и аз ще ти обясня плановете си за бъдещето. Ние все пак ще се сдобием с машините, Джоузеф. Предполагам, че никога не си чувал за Брус?

— И за паяка[1]? Но как, чувал съм — чел съм историята на Шотландия и я познавам не по-лошо от вас. Доколкото разбирам, искате да кажете, че ще упорствувате.

— Точно така.

— Има ли много като вас в родината ви? — попита Джо, като разтури временното си легло и го прибра.

— В моята родина ли? А коя е тя?

— Ами не е ли Франция?

— Как ли пък не! Обстоятелството, че Франция е заграбила Антверпен, където съм се родил, съвсем не ме прави французин.

— Тогава Холандия?

— Не съм холандец — ти просто бъркаш Антверпен с Амстердам.

— А Фландрия?

— Отнасям се с презрение към намека ти, Джо! Аз — фламандец! Нима имам фламандска физиономия? Стърчащ напред месест нос, ниско, скосено назад чело, бледосини и опулени очи? Нима имам само торс без крака, като фламандец? Но ти нямаш и представа какви са те — тези нидерландци. Джо, аз съм от Анверс[2] — майка ми е от Анверс, макар че произходът й е френски, поради което и аз говоря френски.

— Но баща ви беше от Йоркшир, което значи, че сте и малко йоркширец. А всеки може да види, че сте от нашето тесто — имате голямо желание да печелите пари и да вървите напред.

— Джо, ти си един невъзможен безсрамник, но още от младежките си години съм свикнал на този вид недодялано безочие — трудовите хора в Белгия се държат грубо с работодателите си. Като казвам грубо, Джо, имам предвид brutalement, което, при точен превод, вероятно би означавало „брутално“.

— В тази страна ние винаги говорим туй, което мислим. Ония млади свещеници и важните господа от Лондон се сащисват от нашата „нецивилизованост“, а пък ние много обичаме да им поднасяме нещо, дето да ги сащисва, защото нас най ни забавлява да гледаме как им се събират очите и как разперват ръчичките си, сякаш някое плашило им е изкарало акъла, а сетне да ги чуем как казват, сякаш кудкудякат: „Боже! Боже! Какви диваци! Колко ужасно!“

— Ами вие сте си диваци, Джо. Надявам се, че не се смятате за цивилизовани, нали?

— Горе-долу, господарю, горе-долу. Мисля си, че ние, момчетата от индустриалните части на севера, сме доста по-интелигентни и знаем доста повечко неща от фермерите на юг. Нашата работа ни е изострила умовете. А пък ние, дето наглеждаме машините, сме длъжни да разсъждаваме. С грижите по машините и тям подобни съм свикнал вече така, че щом стане нещо, веднага почвам да му диря причината и често пъти успявам. Обичам да чета, любопитен съм да знам какво ония, дето смятат да ни управляват, се стремят да направят за нас и от нас; а от мен пък има мнозина къде по-умни. На много от момчетата с омазнени дрехи, дето миришат на масло, или пък на бояджиите с черно-синя кожа им сече пипето и те могат да проумеят, че някой закон е глупав, също както вие или старият Йорк, че дори и по-добре от слабоумни като Кристофър Сайкс от Уинбъри или пък онзи наперен никаквец — Питър Ирландеца, курата на Хелстоун.

— Зная, че се смяташ за умен, Скот.

— Тъй е! Не се оплаквам. Мога да различа сиренето от тебешира и зная отлично, че го правя сто пъти по-добре, отколкото някои, дето се мислят над мен. Но в Йоркшир има хиляди с умове като моя, а и двама-трима, дето са по-умни.

— Ти си велик човек, ти си направо блажен, но същевременно си позьор и глупак, Джо! Не трябва да си въобразяваш, че само защото си понаучил нещо от приложната математика и си се натъкнал на няколко химически елемента на дъното на бъчвата за боядисване, си се превърнал в пренебрегнато светило на световната наука. Не трябва да правиш извода, че понеже пътят на индустрията невинаги е гладък и ти, и тези като теб сте понякога без работа и хляб, то непременно сте класа от мъченици, а цялата правителствена система, която е над вас, е погрешна. И още нещо — нито за миг не трябва да намекваш, че добродетелите са намерили спасение в къщите със сламен покрив и изцяло са напуснали домовете, покрити с керемиди. Позволи ми да ти кажа, че безкрайно ненавиждам подобен род глупости, защото зная много добре, че човешката природа си е човешка природа навсякъде, независимо дали се намира под покрив от слама или от керемиди, и че у всеки представител на човешкия род, който диша въздуха под слънцето, добродетелите и пороците са смесени в по-малки или по-големи пропорции и че тези пропорции не са неизменни. Виждал съм богати негодници, виждал съм и бедни, а пък съм виждал и такива, нито бедни, нито богати, но осъзнали желанието на Агар[3], които си живееха в скромно и прилично материално положение. Скоро ще бъде шест — изчезвай оттук, Джо, и иди да удариш камбаната на тъкачницата.

Бе средата на февруари. Поради тази причина към шест часа зората едва се прокрадваше през тъмата на нощта, едва започваше да пронизва със сивите си лъчи нейния кафяв сумрак и да придава полупрозрачност на непрогледните й сенки. В онова утро лъчите на зората бяха съвсем сиви. Никакъв цвят не обагряше изтока, никакво зарево не го сгряваше. Зърнал това мъчително пробуждане на деня и изнурения поглед, който той мяташе по високите части на хълмовете, човек би помислил, че огънят на слънцето се е удавил в снощния потоп. Дъхът на утрото бе хладен, както и видът му. Суров вятър подгони нощните облаци, и когато ги поразпръсна, над целия хоризонт се откри безцветен и сребрист пръстен — не синьо небе, а слой от бледа мъгла. Дъждът бе спрял, но земята бе подгизнала, а вировете и потоците бяха пълни.

Прозорците на тъкачницата бяха осветени, високият звън на камбаната все още се разнасяше наоколо и малките деца вече идваха с подтичване и, да се надяваме, с достатъчно бърза стъпка, за да не почувствуват мразовитите целувки на безмилостния въздух. А може би пък точно обратното — времето им се струваше съвсем благоприятно, тъй като тази зима те често бяха идвали на работа в снежни бури, пороен дъжд и силен мраз.

Мистър Мур бе застанал на входа, за да ги наблюдава — броеше ги, когато минаваха покрай него. Към тези, които пристигаха по-късно, отправяше по някоя укорителна дума, повтаряна, с малко по-остър тон, от Джо Скот, когато закъснелите влизаха в работните помещения. Нито господарят, нито надзирателят говореха троснато. И двамата не бяха грубияни, но показаха известна твърдост, като глобиха един доста позакъснял малчуган. Преди да влезе, мистър Мур го накара да плати наказанието си от едно пени и го уведоми, че ако случаят се повтори, това ще му струва вече два пенса.

Несъмнено в такива случаи дисциплината и строгите правила са необходимост. Ако господарите са груби и жестоки, това би означавало да наложат груби и жестоки правила, които, поне по времето, което е обект на нашето внимание, те налагаха тиранично. Но макар и да описвам несъвършени герои (всеки герой от тази книга има по нещо повече или по-малко несъвършено у себе си, а перото ми отказва да описва идеализирани персонажи), не съм се нагърбвала със задачата да описвам деградирали или напълно пропаднали същества. Мъчителите на деца, господарите и търговците на роби поверявам в ръцете на тъмничарите — писателят не трябва да петни страниците си с описанията на техните дела.

Затова вместо да терзая душата на читателя и да подхранвам способността му да се учудва, като му предлагам описания на действителни случаи на бичуване, щастлива съм да заявя, че нито мистър Мур, нито неговият надзирател някога бяха посягали на дете в тъкачницата. В действителност веднъж Джо много строго бе натупал един от синовете си затова, че го бе излъгал и че упорствуваше в лъжата си, но подобно на своя работодател, Джо бе твърде отпуснат, твърде спокоен и благоразумен, за да превърне телесното наказание в правило, а не в изключение, що се отнася до държането му към младите.

Мистър Мур обикаляше подобно на призрак тъкачницата, двора и, помещението за боядисване и склада, докато бледата зора най-сетне премина в ден. Дори слънцето се издигна над хоризонта — бял диск без блясък, без цвят и студен като леден къс. То надникна иззад тъмния хребет на един хълм, посребри сиво-синкавия край на облака над него и безрадостно погледна надолу по цялата дължина на малката клисура, в чиито тесни предели се намираме засега. Часът беше осем. Всички светлини в тъкачницата бяха загасени — сигнал за закуска. Децата, освободени за половин час от тежкия труд, се надвесиха над малките калаени канчета с кафе и малките кошнички, които съдържаха дажбата им от хляб. Нека се надяваме, че храната им е достатъчно — обратното би било много тъжно.

Чак сега мистър Мур напусна двора на тъкачницата и закрачи към жилището си. То не бе далеч от фабриката, но плетът и високите насипи от двете страни на пътеката, която водеше към него, внушаваха някакво усещане за усамотеност. Домът бе малък, с варосани стени и зелен навес над портата. Из градината, близо до портата, се подаваха тънки кафяви стъбълца, а под прозорците — стъбла, лишени в момента от цветове, но смътно предричащи разцвета и избуяването на пълзящите растения през летните дни. Пред дома имаше тревна площ и лехи. В момента лехите представляваха само черна угар, с изключение на онези места, където, от закрити гнезда, надничаха първите стръкчета кокичета или минзухари, зелени като смарагд. Пролетта закъсняваше. Зимата се бе оказала дълга и сурова. Последният дълбок сняг беше изчезнал едва вчера, преди да завали дъждът. По хълмовете все още се белееха останки от него, в долчинките и по върховете моравата не бе зелена, а избеляла, както и тревата по насипа и под плета на пътеката. Три дървета, красиво засадени, се издигаха до къщата. Те не бяха високи, но тъй като наоколо им нямаше никакви съперници, изглеждаха внушителни. Това бе домът на мистър Мур — едно уютно гнезденце, създадено за доволство и съзерцание, но същевременно и място, където крилете на действието и амбициозните стремежи не можеха да останат свити за дълго.

Атмосферата на скромен комфорт, изглежда, не излъчваше особена привлекателност за собственика на дома. Вместо да влезе веднага вътре, той взе една лопата от малкия навес и започна да работи в градината. Около четвърт час копа необезпокояван от никого. Най-сетне един прозорец се отвори и женски глас извика:

— En, bien! Tu ne dejeunes pas ce matin?[4]

Отговорът и останалата част от разговора бяха на френски, но тъй като това е английска книга, ще го преведа на английски.

— Готова ли е закуската, Хортенз?

— Разбира се, готова е от половин час.

— Тогава и аз съм готов — гладен съм като вълк.

Мур захвърли лопатата на земята и влезе в къщата. Тесният коридор го отведе до малка всекидневна, където на масата бе сложена закуска от кафе, хляб и масло, придружена от едно до известна степен неанглийско блюдо — компот от круши. Начело на масата седеше дамата, която бе извикала от прозореца. Налага се да я опиша, преди да преминем по-нататък.

Тя изглеждаше малко по-възрастна от мистър Мур (вероятно бе на тридесет и пет години), висока и пропорционално сложена. Косите й бяха възчерни, а в момента — навити на хартиени ролки. Лицето й бе с румени бузи, малък нос и чифт малки черни очички. Долната му част бе някак по-голяма в сравнение с горната. Челото беше малко и доста набръчкано. Изражението на лицето й бе смръщено, но съвсем не злобно. В цялостния й вид имаше нещо, което караше човек да се чувствува наполовина предизвикван, наполовина забавляван. Най-причудливото у нея бе облеклото й — вълнена фуста и памучна камизола на райета. Фустата бе къса и позволяваше да се видят чифт глезени и стъпала, при които имаше какво още да се желае по отношение на симетрията.

Навярно ще помислиш, че описвам една забележителна повлекана, читателю. В никакъв случай! Хортенз Мур (сестра на мистър Мур) бе човек на реда и икономията — фустата, камизолата и хартиените ролки бяха утринният й костюм, който бе свикнала да носи като „домашно облекло“ още в родината си. Тя не възприе английската мода в това отношение, въпреки че бе принудена да живее в Англия, и се придържаше към стария си белгийски начин на обличане, напълно сигурна, че в това има определено достойнство.

Мадмоазел имаше отлично мнение за себе си, което не бе изцяло незаслужено, тъй като тя притежаваше някои добри и ценни качества. Но доста надценяваше вида и степента на тези качества, като съвсем не включваше в сметката някои дребни недостатъци, които ги съпътствуваха. Никой не би могъл да я убеди, че тя е човек с предразсъдъци и ограничен поглед върху света, че е твърде докачлива на тема собствено достойнство и важност и твърде склонна да се обижда от дребни неща. И все пак всичко това бе истина. Но пък там, където претенциите й за внимание не срещаха отпор и където предразсъдъците й не бяха оскърбявани, тя можеше да бъде твърде мила и приветлива. Бе силно привързана към двамата си братя (освен Робърт съществуваше и още един Жерар Мур). В качеството си на единствени представители на западналото им семейство и двамата бяха едва ли не святи за нея. Луис обаче тя познаваше в по-малка степен, отколкото Робърт. Той бе изпратен в Англия още като момче и бе получил образованието си в английско училище. Тъй като образованието му не бе такова, че да го насочи към търговията, а може би и естествените му наклонности да не са го теглили към това поприще, когато удари часът да поеме по пътя на живота, той избра много трудната и много скромна професия на учителя. Известно време бе работил в едно училище, а сега се говореше, че бил възпитател в някакво семейство. Когато говореше за Луис, Хортенз казваше, че притежавал, както тя се изразяваше, „des moyens“[5], но че бил прекалено стеснителен и тих. Хвалебствията й за Робърт бяха от друго естество, с по-малко уговорки. Тя много се гордееше с него — считаше го за най-великия човек в Европа. Всичко, което той вършеше или казваше, за нея бе нещо изключително и тя очакваше и други да погледнат на него с нейните очи. Нищо не би могло да бъде по-безразсъдно, чудовищно и долно, от каквито и да е упреци спрямо Робърт, като изключим, разбира се, упреците, отправени срещу самата нея.

Още щом същият този Робърт седна на масата, тя му поднесе порция компот от круши, отряза му дебела филия белгийски хляб и се впусна в поток от думи на удивление и ужас относно деянието от миналата нощ — разрушаването на становете.

— Quelle idee! Да ги изпочупят! Quelle action honteuse! On voyait bien que les ouvriers de ce pays etaient a la fois betes et mechants. C’etait absolument comme les domestiques anglais, les servantes surtout: rien d’insupportable comme cette Sarah, par exemple![6]

— Тя изглежда спретната и трудолюбива — отбеляза мистър Мур.

— Изглежда! Не зная как изглежда. Не искам да кажа, че е съвсем нечистоплътна и мързелива — mais elle est d’une insolence![7] Вчера спори четвърт час с мен как се готви говеждо — твърдеше, че аз го варя, докато стане на парцали, че англичаните никога не биха вкусили такова нещо като нашето bouilli[8], че бульонът не бил нищо повече от топла мазна вода, а що се отнася до choucroute[9], тя заяви, че не можела да го докосне! Бъчвата, която имаме в избата и която така грижовно съм приготвила със собствените си ръце, тя нарече корито свинска помия, което ще рече храна за прасета. Изтормозена съм от това момиче, но не мога да се лиша от нея, за да не попадна на по-лоша. Ти си в същото положение с работниците си — pauvre cher frere![10]

— Страхувам се, че не си много щастлива в Англия, Хортенз.

— Длъжна съм да бъда щастлива там, където си и ти, братко. Но пък от друга страна, съществуват хиляди неща, които ме карат да съжалявам за родния си град. Всички тук са зле възпитани. Считат навиците ми за смешни. Ако някое момиче от тъкачницата случайно се вмъкне в кухнята и ме види в моята jupon[11] и камизола да приготвям вечерята (знаеш, че не мога да поверя на Сара да приготви нито едно ястие), тя ми се присмива. Ако приема покана за чай, което съм правила един или два пъти, чувствувам, че оставам пренебрегната — никой не ми обръща онова внимание, което смятам, че заслужавам. От какви прекрасни семейства са и Жераровци, и Муровци! Те имат право да претендират за известно уважение и да се чувствуват засегнати, когато им го отказват. В Антверпен винаги са се отнасяли с внимание към мен. Тук човек би си помислил, че когато понеча да поведа разговор в компания, говоря английски със смешен акцент, докато аз съм напълно сигурна, че произношението ми е отлично.

— Хортенз, в Антверпен бяхме известни като богати хора, а в Англия винаги са ни знаели като бедни.

— Именно, хората са така продажни. Та да продължа, мили братко, миналата неделя, ако си спомняш, бе много влажно. Аз съответно отидох на църква с хубавото си черно сабо — нещо, което човек наистина не би сложил в някой град със светско общество. Но пък аз съм свикнала винаги да използувам сабото за разкаляни пътища. Повярвай ми — докато вървях по пътеката между редовете в църквата, сдържана и спокойна както винаги, четири дами и още толкова господа се изсмяха и потулиха лица зад молитвениците си.

— Тогава не слагай повече това сабо. Отдавна съм ти казал, че то не е много подходящо за тази страна.

— Но, братко, това не е обикновено сабо, каквото носят селяните. Казвам ти, че това е черно сабо, съвсем прилично и много удобно. В Мон и Люз — тези градове никак не са отдалечени от столицата Брюксел с нейния изискан стил — порядъчните хора много рядко обуват нещо друго през зимата. Бих искала да видя как някой би се опитал да гази из калта на фламандските пътища с чифт парижки обувчици!

— Не намесвай тук Мон и Люз, нито пък фламандските пътища. Както казва поговорката: „В Рим постъпвай така, както постъпват и самите римляни.“ Що се отнася до камизолата и фустата — не съм много сигурен и за тях. Никога не съм виждал английска дама, облечена по този начин. Попитай Каролайн Хелстоун.

— Каролайн! Да попитам Каролайн? Да се съветвам с нея за облеклото си? Тя трябва да се съветва с мен по всички въпроси — та тя е още дете.

— На осемнадесет години е, или поне на седемнадесет. Достатъчно голяма е, за да разбира от рокли, фусти и обувки.

— Не разглезвай Каролайн, братко, моля те. Не й повдигай самочувствието повече, отколкото трябва. Сега тя е скромна и без претенции — нека да я запазим такава.

— От все сърце желая това. Тя ще дойде ли днес?

— Както обикновено, ще дойде в десет, за урока си по френски.

— Не си на мнение, че ти се присмива, нали?

— В никакъв случай — тя ме цени по-високо, от който и да е друг, но пък разполага с много повече възможности да ме опознае по-отблизо. Каролайн вижда, че притежавам образование, интелигентност, маниери, принципи — накратко, всичко, което е присъщо на една добре възпитана личност от добро семейство.

— Изпитваш ли някаква привързаност към нея?

— Дали съм привързана? Не мога да кажа. Не съм човек на бурните чувства и следователно може много повече да се разчита на приятелството ми. Почитам я като моя роднина. Съчувствувам й, понеже е сираче, а поведението й на моя възпитаница до този момент е такова, че по-скоро може да засили, отколкото да отслаби привързаността ми към нея, породена от други неща.

— Добре ли се държи по време на уроците?

— Спрямо мен тя се държи много добре. Но знаеш, братко, че така подбирам обноските си, щото да не допускам прекалена фамилиарност, да печеля уважение и да вдъхвам респект. При все това с моята проницателност виждам съвсем ясно, че Каролайн не е съвършена — у нея има още много да се желае.

— Налей ми последна чаша кафе и докато го пия, ми разкажи нещо за нейните несъвършенства.

— Мили братко, щастлива съм да видя, че закусваш с охота след изнурителната нощ, която си прекарал. Та значи Каролайн си има своите недостатъци. Но с помощта на направляващата ми ръка и едва ли не майчините ми грижи за нея, тя може да се отърси от тях. Понякога у нея се появява нещо — някаква сдържаност, струва ми се, която не ми допада, тъй като това не е много по момински и не изразява покорност. Съществува и някаква неуместна възторженост в характера й, която ме смущава. Но все пак обикновено тя е спокойна, макар понякога да е твърде унила и зареяна в мислите си. Надявам се, че с течение на времето ще успея да възпитам у нея уравновесеност и благоприличие, без да бъде необяснимо замислена. Никога не съм се отнасяла с одобрение към непонятните неща.

— Нищо не разбрах от разказа ти. Какво означава, да кажем, „неуместна възторженост“?

— Вероятно един пример ще бъде най-доброто обяснение. Знаеш, че понякога я карам да чете френски стихове, за да упражнява произношението си. По време на заниманията си тя премина през много от творбите на Корней и Расин със съвсем уравновесен и трезв дух, което аз приветствувам. Понякога показваше известно безразличие при четенето на тези почтени автори, което клонеше повече към апатия, отколкото към мъдрост, а пък апатията е нещо, което не мога да търпя у тези, които имат щастието да следват моите наставления. Освен това човек не може да проявява апатия при изучаването на такива основни произведения. Онзи ден й дадох едно томче със стихове с по-преходна стойност. Пратих я до прозореца, за да наизусти някои от тях. Когато след малко хвърлих поглед натам, видях, че нетърпеливо прелиства страниците, преглеждайки бегло стиховете с презрително свити устни. Направих й забележка. „Ma cousine — каза тя, — tout cela m’ennuie a la mort.“[12] Казах й, че не е прилично да се говори така. „Dieu! — възкликна тя. — II n’y a donc pas deux lignes de poesie dans toute la litterature francaise?[13]“ Попитах я какво иска да каже. Тя ме помоли за прошка с подобаваща — смиреност. Не след дълго се успокои. Видях я да се усмихва над книгата, а после започна усърдно да учи наизуст. След половин час се приближи и застана пред мен, подаде ми томчето, скръсти ръцете си както съм я учила и започна да рецитира онова стихотворение от Шение[14], „Младата пленница“. Ако я бе чул как изрецитира стиховете и несвързания й коментар след това, щеше да разбереш какво искам да кажа с „неуместна възторженост“. Човек би си помислил, че Шение е способен да развълнува много по-дълбоко, отколкото цялото творчество на Расин и Корней. Ти, братко, който имаш толкова силна проницателност, би забелязал, че такова едно несъразмерно предпочитание говори за малко лабилна психика. Но тя има късмет с наставницата си. Аз ще я обогатя със систематичност и методичност в разсъжденията и с набор от установени мнения. Ще я науча да владее и управлява чувствата си до съвършенство.

— Добре ще е да го направиш, Хортенз. А ето я и нея. Струва ми се, че сянката, която мина покрай прозореца, бе нейната.

— О, наистина. Малко е подранила — дошла е половин час преди уреченото време. Дете мое, какво те води насам, преди още да съм закусила?

Този въпрос бе отправен към младото момиче, което току-що бе влязло в стаята. То бе загърнато в зимно наметало, чиито гънки грациозно се спускаха около стройното тяло.

— Побързах да дойда, за да видя как сте, Хортенз — вие и Робърт. Бях сигурна, че сте опечалени от случилото се снощи. Едва тази сутрин узнах за това — научих го от чичо си на закуска.

— Ах, направо не е за приказване. Вие съчувствувате ли ни? Чичо ви съчувствува ли ни?

— Чичо ми е много ядосан. Но струва ми се, че той е бил с Робърт, нали така? Не дойде ли с вас до бърдото Стилброу?

— Да, ние поехме в много войнствено настроение, Каролайн; но пленниците, които бяхме тръгнали да освобождаваме, ни посрещнаха по средата на пътя.

— Никой не е ранен, надявам се?

— О, не. Само китките на Джо Скот са малко протрити, защото са били вързани доста здраво зад гърба му.

— Вие не бяхте ли там? Не бяхте ли с фургоните, когато са ги нападнали?

— Не. Човек рядко има щастието да бъде на мястото на случката, в която е имал особено желание да вземе участие.

— А къде ще ходите тази сутрин? Видях Мъргатройд да оседлава коня ви на двора.

— До Уинбъри — днес е пазарен ден.

— Мистър Йорк също ще ходи там — срещнах го в двуколката му. Върнете се с него.

— Защо?

— По-добре е да сте двама, отколкото да сте сам, а и никой не мрази мистър Йорк. Поне бедните не го мразят.

— Значи той да бъде закрила за мен, когото мразят?

— Когото не разбират — вероятно това е точната дума. Ще закъснеете ли? Ще закъснее ли, братовчедке Хортенз?

— Твърде е възможно — често пъти той има много работа в Уинбъри. Донесохте ли тетрадките си за упражнения, дете?

— Да. Кога ще се върнете, Робърт?

— Обикновено се връщам към седем. Искате ли да се върна по-рано?

— Постарайте се да се върнете към шест. В шест е още светло, но в седем вече е доста тъмно.

— И каква опасност трябва да очаквам, Каролайн, когато е съвсем тъмно? Какво зло смятате, че се спуска заедно с мрака върху мен?

— Не зная как да изразя опасенията си, но в днешно време ние всички се боим за приятелите си. Чичо ми нарича сегашните времена опасни. Той казва също така, че собствениците на тъкачници са непопулярни.

— А аз съм един от най-непопулярните? Не е ли така? Трудно ви е да го кажете направо, но дълбоко в душата си смятате, че съдбата ми ще бъде като тази на Пирсън, по когото стреляха — наистина не иззад оградата от жив плет, а в собствения му дом, през прозореца на стълбището, тъкмо когато се готвел да си ляга.

— Ан Пирсън ми показа куршума, заседнал във вратата на стаята — мрачно отбеляза Каролайн, като сгъваше наметалото си, за да го постави заедно с маншона върху една масичка отстрани. — Знаете — продължи тя, — че живият плет се точи оттук чак до Уинбъри, а трябва да се мине и през нивите във Фийлдхед. Но вие ще се върнете до шест, а може би и по-рано, нали?

— Разбира се, че ще се върне — потвърди Хортенз. — А сега, дете мое, пригответе се да ми разкажете урока си, докато накисна граха за пюрето, предвидено за обеда.

След това наставление тя напусна стаята.

— Значи вие смятате, Каролайн, че имам много врагове? — попита Мур. — И несъмнено мислите, че край мен няма приятели?

— Не е така, Робърт. Край вас е сестра ви, брат ви Луис, когото никога не съм виждала, мистър Йорк, а също и чичо ми. Освен това има и много други.

Робърт се усмихна.

— Сигурно ще бъдете затруднена да назовете по име тези „много други“ — каза той. — Но я ми покажете тетрадката си. Колко усилия полагате, за да пишете така! Предполагам, че сестра ми изисква тази старателност — тя иска да ви оформи по образеца на фламандска ученичка. За какъв живот сте предопределена, Каролайн? Какво ще правите с вашия френски, с рисуването и с другите умения, когато ги придобиете?

— Правилно казахте „когато ги придобиете“, защото, както ви е известно, преди Хортенз да започне да ме обучава, аз знаех съвсем малко. Що се отнася до живота, който ми е отреден, не мога да кажа нищо; предполагам, че ще се грижа за дома на чичо си, докато… — Тук тя се поколеба.

— Докато? Докато почине?

— Не. Не трябва да се говори така! Никога не мисля за неговата смърт — та той е само на петдесет и пет. Но докато… С две думи — докато съдбата ме натовари с други задължения.

— Доста неясно бъдеще! Това удовлетворява ли ви?

— Преди време — да. Знаете, че децата не разсъждават много, а си живеят в свой собствен въображаем свят. Сега обаче има моменти, когато не съм доволна.

— Защо?

— Не печеля никакви пари, нямам средства.

— Значи това е въпросът, Лина. Излиза, че и вие искате да печелите пари, така ли?

— Да, искам да имам някакво занимание. Ако бях момче, нямаше да ми бъде трудно да си намеря такова. Зная един лесен и приятен начин за усвояване на занаят и за постигане на успех в живота.

— Хайде да го чуем.

— Бих могла да постъпя като чирак при вас — в текстилната индустрия. Бих могла да се уча от вас, тъй като сме далечни роднини. Бих вършила работата в кантората, бих водила сметките и бих се грижила за кореспонденцията, докато вие сте на пазара. Зная, че много ви се иска да спечелите пари, за да върнете дълговете на баща си. Може би аз бих могла да ви помогна да забогатеете.

— Да ми помогнете? По-добре е да помислите за себе си.

— Аз мисля за себе си. Но трябва ли човек винаги да мисли само за себе си?

— А за кого друг да мисля? Нима смея да мисля за някой друг? Бедните не бива да са щедри на чувства; длъжни са да бъдат по-скромни в това отношение.

— Но, Робърт…

— Да, Каролайн. Бедността по необходимост е себична, свита, раболепна и неспокойна. Понякога, когато бива докоснато от ведър лъч, сърцето на бедняка може да напъпи като онази зеленина ей там, в градината, в някой пролетен ден като тоя, може да поиска да се разлисти, дори да цъфне. Но той не трябва да насърчава този приятен подтик — той трябва да призове Благоразумието, за да го възпре то със смразяващия си дъх, хапещ като северния вятър.

— Тогава щастието няма да влезе в нито един дом.

— Когато говоря за бедността, нямам предвид толкова естествената обикновена бедност на трудовите люде, колкото паричната оскъдица на задлъжнелия човек; образът на измъчения, борещ се и изнурен търговец човърка мислите ми.

— Осланяйте се на надеждата, а не на тревогата. Някои мисли са се загнездили твърде дълбоко в съзнанието ви. Може би не е съвсем възпитано да го кажа, но имам чувството, че съществува нещо погрешно в представите ви за начина да постигнеш щастие, както го има и в… — Каролайн отново се поколеба.

— Цял съм слух, Каролайн.

— В… (Кураж! Помогни ми да кажа истината!) в обноските ви — забележете, казвам само обноски — към работниците от Йоркшир.

— Често пъти ви се е приисквало да ми го кажете, нали?

— Да, често, много често.

— На моите обноски, струва ми се, са присъщи недостатъци, които се характеризират по-скоро с отсъствие на нещо. У мен няма гордост — с какво би могъл да се гордее човек в моето положение? Аз съм само един мълчалив, флегматичен и мрачен човек.

— Сякаш вашите живи работници са машини като становете и резачките ви — у дома си изглеждате съвсем различен.

— За хората у дома си аз не съм чужд както за онези английски клоуни. Мога да играя ролята на благодетел за тях, но не съм добър актьор. Намирам, че са лишени от разум, че са вироглави; те само ме възпират, докато най-голямото ми желание е да вървя напред. Справедливото ми отношение изцяло изчерпва задълженията ми към тях.

— Струва ми се, че не очаквате от тях да ви обичат?

— Нито пък го желая.

— Ах! — каза наставницата, като поклати укоризнено глава и въздъхна дълбоко. С това възклицание, което идваше да покаже съмнението й, че някъде нещо куца и че не е по силите й да го поправи, тя се наведе над граматиката и потърси упражнението си за деня.

— Мисля, че не съм създаден за нежни чувства, Каролайн. Приятелството на неколцина ми е напълно достатъчно.

— Мога ли да ви помоля, Робърт, да ми подострите няколко молива, преди да тръгнете?

— Първо, позволете ми да ви разчертая тетрадката, тъй като винаги успявате да изкривите редовете… Така… А сега моливите — искате ги остри, нали?

— Такива, каквито обикновено ги приготвяте за мен и Хортенз, а не с вашите широки върхове.

— Ако имах призванието на Луис, бих останал у дома и бих посветил сутринта на вас и вашите уроци, ала ще трябва да я прекарам в склада за вълна Сайкс.

— Там ще спечелите пари.

— По-вероятно е да ги изгубя.

Когато свърши с остренето на моливите, един оседлан кон вече го чакаше до градинската порта.

— Ето, Фред е приготвил коня — трябва да вървя. Но първо ще хвърля един поглед, за да видя какво е направила пролетта в южния двор.

Той излезе от стаята и се отправи към градината зад тъкачницата. Под слънчевите лъчи в подножието на топлата фабрична стена бе разцъфтял прекрасен низ от пролетни цветя — кокичета, минзухари, дори иглики. Мур откъсна тук-там по някой цвят и лист за малък букет. Върна се в стаята, измъкна един копринен конец от кошницата с прежда на сестра си, завърза с него цветята и ги постави на масата пред Каролайн.

— А сега — довиждане.

— Благодаря ви, Робърт. Чудесни са. Както е оставен там, букетът прилича на искри от слънчева светлина и синьо небе — довиждане.

Той отиде до вратата, спря се, отвори уста, сякаш искаше да каже нещо, но замълча и продължи пътя си. Мина през портата и се метна на коня си, но само след секунда отново скочи на земята, хвърли юздите на Мъргатройд и се върна в къщичката.

— Забравих си ръкавиците — каза той, като посегна да вземе нещо от страничната масичка, а след това внезапно попита: — Имате ли някакъв сериозен ангажимент у дома, Каролайн?

— Никога не съм имала — само няколко детски чорапчета, поръчани от мисис Рамсдън, които трябва да изплета за „еврейската кошница“, но те могат и да почакат.

— „Еврейската кошница“ да върви по… Нито един предмет не е намирал по-сполучливо име. Нищо по-еврейско от нея — от съдържанието и от цените й — не може да бъде измислено. Но в ъгъла на устните ви съзирам извивка, която ми подсказва, че осъзнавате достойнствата й така добре, както и аз. Забравете тогава „еврейската кошница“ и прекарайте деня тук, за да смените малко обстановката. Надявам се, сърцето на чичо ви няма да се разбие от мъка, че ще отсъствувате.

— Не — усмихна се тя.

— Старият казак! Има си хас — промърмори Мур. — Тогава останете и обядвайте с Хортенз, тя ще се радва на компанията ви. Аз ще се върна навреме. Вечерта ще почетем малко. Луната изгрява в осем и половина, а аз ще ви проводя до дома на пастора в девет. Съгласна ли сте?

Тя кимна в знак на потвърждение, а очите й грейнаха.

Мур се позабави още няколко минути — наведе се над масата на Каролайн и хвърли поглед към изреченията й, провери молива й, вдигна букета и го повъртя в ръката си. Навън конят му потропваше нетърпеливо, а Фред Мъргатройд сумтеше и се покашляше край портата, недоумявайки защо господаря му още го няма.

— Довиждане — отново каза Мур и този път окончателно напусна стаята.

Като влезе десет минути по-късно, Хортенз видя, за свое голямо учудване, че Каролайн още не е започнала упражнението си.

[1] Робърт I Брус (1274–1329) — шотландски крал. След продължителни битки успял да извоюва свободата на Шотландия и да укрепи своето положение на престола. Според легендата Брус вече девет пъти претърпявал поражение и веднъж, уединен в една пещера, решил да прекрати борбата. В този момент обаче забелязал паяк, чиято паяжина се късала девет пъти и въпреки това паякът започнал да я плете за десети път. Решил, че това е добро предзнаменование, Брус предприел десето сражение, което спечелил. — Б.пр. ↑

[2] Френско название на Антверпен. — Б.пр. ↑

[3] Агар (библ.) — египетска робиня, известна със скромността си. — Б.пр. ↑

[4] Ти какво, да не би да си решил да не закусваш днес? (фр.) — Б.пр. ↑

[5] Способности (фр.) — Б.пр. ↑

[6] Що за идея! Каква позорна постъпка! Става съвсем ясно, че работниците в тази страна са и глупави, и лоши. Точно като прислужниците англичани, особено прислужничките — няма нищо по-непоносимо от тази Сара например! (фр.) — Б.пр. ↑

[7] Но тя е толкова нагла. (фр.) — Б.пр. ↑

[8] Телешко варено (фр.) — Б.пр. ↑

[9] Кисело зеле (фр.) — Б.пр. ↑

[10] Бедни ми братко (фр.) — Б.пр. ↑

[11] Фуста (фр.) — Б.пр. ↑

[12] Братовчедке, всичко това е скучно до смърт. (фр.) — Б.пр. ↑

[13] Господи! Нима в цялата френска литература няма да се намерят и два реда истинска поезия? (фр.) — Б.пр. ↑

[14] Андре Шение (1762–1794) — френски поет. — Б.пр. ↑

Глава VI
Кориолан

Тази сутрин ученичката на мадмоазел Мур бе доста разсеяна. Каролайн непрекъснато забравяше обясненията, които получаваше. Но тя успяваше да понесе с бодър дух упреците, които й носеше отсъствието на внимание. Огряна от слънцето и близо до прозореца, тя като че ли приемаше заедно с неговата топлина и едно благотворно влияние, което я правеше едновременно щастлива и добра. В подобно настроение Каролайн придобиваше най-добрия си вид, а най-добрият й вид бе истинска радост за очите.

Природата я бе дарила с красота. Не бе необходимо човек да я опознае отблизо, за да я хареса — тя беше достатъчно хубава, за да събуди приятни чувства още от пръв поглед. Фигурата и съответствуваше на възрастта й — бе моминска, лека и гъвкава. Извивките на тялото и бяха изящни, крайниците — съразмерни; лицето й бе изразително и нежно, очите й бяха големи и понякога в тях се стрелваше прекрасен лъч, пронизващ сърцето и придружен от неизречените слова на най-нежни чувства. Устата й бе прелестна. Тя притежаваше нежна кожа и прекрасни кестеняви коси, които умееше да подрежда с вкус. Къдрите подхождаха на лицето й, а тя ги притежаваше в пищно изобилие. Начинът, по който се обличаше, подсказваше наличието на определен усет — дрехите й съвсем не се натрапваха с някаква модна линия и бяха от платове, чиято стойност не бе висока; по цвят те контрастираха със светлия тен на кожата и, а кройката им подхождаше на стройната й фигура. Зимната дреха, с която бе облечена, бе от мериносова прежда, със същия мек кафеникав оттенък, както и косите й. Малката якичка около шията й падаше върху една розова панделка и бе завързана с розов ширит — това бяха единствените й украшения.

Толкова за външността на Каролайн Хелстоун. Що се отнася до характера или умствените й дарби, ако притежава такива, те трябва да се проявят сами, когато им дойде времето.

Роднинските й връзки не са трудни за изясняване. Тя бе дъщеря на родители, разделили се наскоро след нейното раждане поради различия в характерите. Майка й бе доведена сестра на бащата на Мур. По този начин, макар и без кръвна връзка, тя бе — в по-отвлечен смисъл — братовчедка на Робърт, Луис и Хортенз. Баща и бе брат на мистър Хелстоун — човек с характер, за когото хората не обичаха да си спомнят, след като смъртта бе уредила всичките му земни дела. Той бе направил съпругата си нещастна — мълвата по негов адрес, чиято достоверност не подлежеше на съмнение, беше придала голяма доза правдоподобност на неверните слухове, разпространявани за неговия по-благопристоен брат. Каролайн не познаваше майка си, тъй като бе отделена от нея още в най-ранна възраст и не я бе виждала след това. Баща й бе починал сравнително млад и в продължение на няколко години нейният чичо, пасторът, бе единственият й настойник. Вече сме се убедили, че той не беше устроен нито по природа нито по възпитание тъй, че да умее да се грижи за едно младо момиче; бе направил съвсем малко за образованието й. Вероятно нямаше да направи и толкова, ако тя, след като бе почувствувала липсата на грижи, сама не бе проявила признаци на безпокойство и не бе молила на няколко пъти за малко внимание, както и за средствата, необходими за придобиване на онова количество от знания, без които една девойка не би могла да мине. И все пак тя таеше у себе си потискащо чувство на непълноценност, опасение, че способностите й са по-малобройни, отколкото тези на връстничките й със същото положение. Затова с радост прие любезното предложение на братовчедка си Хортенз, малко след нейното пристигане в тъкачницата, да я учи на френски и фина бродерия. От своя страна мадмоазел Хортенз изпитваше голямо задоволство от делото си, защото то й придаваше важност. Изживяваше радост от възможността да се разпорежда със съдбата на една послушна и при това схватлива ученичка. Тя преценяваше Каролайн изцяло от свои собствени позиции — като девойка с пропуски в образованието, намираща се дори близо до невежеството. А когато установи, че момичето напредва бързо, тя отдаде напредъка не на някаква дарба и не на прилежанието на възпитаницата си, а изцяло на собствения си изключителен метод на преподаване. Когато разбра, че Каролайн, макар и неопитна в практическите занимания, притежава известни собствени познания — несистемни, но разнообразни — откритието не я изненада, тъй като все пак си въобразяваше, че девойката бе откъснала тези гроздове на познанието от нейните беседи; тя мислеше по този начин дори и когато биваше принудена да почувствува, че ученичката й знае доста по въпроси, където нейните собствени познания не достигаха. В тази мисъл липсваше логика, но вярата на Хортенз в нея бе непоколебима.

Мадмоазел, която се гордееше, че притежава „un esprit positif“ и че проявява твърдо установени предпочитания към сухата наука, държеше братовчедка си колкото е възможно по-близо до тази наука. Безмилостно я заставяше да се поти над френската граматика и я караше да прави — най-безполезното упражнение, което можеше да изобрети — безкрайни граматически разбори. Тези разбори далеч не представляваха някакво удоволствие за Каролайн. Тя бе на мнение, че спокойно може да научи френски без тяхна помощ, и с явна „охота умуваше над «главни и подчинени изречения» установяваше кое е «подчинено определително» и кое — подчинено приложно“, проучваше дали изречението е „пълно“, „елиптично“ или „едносъставно“. Понякога, докато Хортенз ровеше чекмеджетата си на горния етаж, като ги подреждаше, нареждаше, пререждаше и пренареждаше — непонятно занимание, отнемащо по-голямата част от деня й, Каролайн се изгубваше в този лабиринт от изречения и когато това се случваше, тя занасяше тетрадката си на Робърт в кантората и с негова помощ проблемите биваха изглаждани. Мистър Мур притежаваше ясен и спокоен ум. Още щом погледът му попаднеше върху дребните премеждия на Каролайн, те сякаш се стопяваха под този поглед — за две минути Мур обясняваше всичко. Бяха му нужни само две думи, за да предостави на братовчедка си ключа към загадката. Девойката мечтаеше Хортенз да може да преподава като него — колко по-бързо щеше тогава да усвоява всичко! Като му се отплащаше с една пълна с възхищение благодарствена усмивка, която по-скоро се отронваше в нозете му, отколкото политваше към лика му, тя без желание напускаше тъкачницата, за да се върне в къщичката, и докато довършваше упражнението си или изчисляваше сбора (защото мадмоазел Мур и преподаваше също така и аритметика), й се искаше да се бе родила момче, а не момиче, за да помоли Робърт да я приеме за свой помощник и да седи с него в кантората вместо с Хортенз в дневната.

От време на време, но това се случваше много рядко, тя прекарваше вечерта в техния дом. Понякога, докато траеха тези визити, Мур отсъствуваше, защото бе на пазар; понякога беше у мистър Йорк; често пъти бе зает с някой посетител, но пък понякога се случваше да си е у дома без ангажименти, свободен за разговор с Каролайн. В такива случаи вечерните часове политваха върху крилете на светлината — изнизваха се, преди човек да може да ги преброи. Нямаше друга по-приятна стая в Англия от тази малка дневна, когато тримата братовчеди бяха в нея. Когато не бе заета с преподаване, мърморене или готвене, Хортенз далеч не бе смръщена и кисела. За нея бе обичайно да се отпусне във вечерните часове и да бъде любезна с младата си английска родственица. Съществуваше начин да стане дори още по-приятна, ако успееха да я накарат да вземе в ръце китарата си и да попее. Тогава я обземаше ведро настроение. Тя умееше да свири добре, имаше приятен глас и бе цяло удоволствие да я послуша човек — удоволствието щеше да бъде още по-голямо, ако нейният особен и самомнителен характер не въздействуваше на изпълнението й по начина, по който влияеше на поведението и определяше изражението й.

Освободен от бремето на деловите сделки, мистър Мур бе ако не оживен, то поне охотен наблюдател на жизнеността на Каролайн, благодушен слушател на словата й, винаги готов с отговор на нейните въпроси. Беше приятно да седиш до него, да се въртиш наоколо му, да му говориш и да го гледаш. Понякога той изпадаше в още по-добро настроение — ставаше почти вдъхновен, много мил и приветлив.

Единственото смущаващо нещо бе, че на следващата сутрин лицето му неизменно отново придобиваше хладното си изражение. Но колкото и очевидно да изглеждаше, че се наслаждава на тези вечери по своя тих начин, той рядко проявяваше инициативата да насрочи следващата. Това обстоятелство объркваше неопитната глава на братовчедка му. „Ако владеех някакво средство за постигане на щастие — мислеше си тя, — щях често да прибягвам до неговата помощ. То щеше винаги да блести, защото нямаше да го оставям забравено по цели седмици, та да хване ръжда.“

При все това тя бе достатъчно внимателна, за да не приложи на практика собствената си теория. Колкото и да й се нравеха вечерите в малкия дом, никога не отиваше там без покана. Често пъти се случваше да не се възползува от настойчивите покани на Хортенз, защото Робърт не ги бе подкрепил или пък подкрепата му не бе съвсем убедителна. Това бе първата сутрин, когато той изцяло по своя воля отправи покана към нея; а и словата му бяха тъй мили, че радостното чувство, което събудиха у нея, бе достатъчно, за да поддържа доброто й настроение през целия ден.

Сутринта премина както обикновено. Мадмоазел, потънала във вихъра на обичайната си заетост, я прекара в суетене между кухнята и дневната — ту хокаше Сара, ту хвърляше поглед към упражненията на Каролайн или я слушаше да преразказва урока си. Колкото и безупречно да бяха осъществявани тези занимания, тя никога не прибягваше до похвала — нейна максима бе, че похвалата е несъвместима с достолепието на учителя и че порицанието, в по-голяма или по-малка степен, е неотделимо от него. Споделяше мнението, че непрестанните укори, сурови или леки, са изключително необходими за поддържането на авторитета й. А ако не можеше да се открие някаква грешка в урока, то тогава се оказваше, че стойката на ученичката, изразът на лицето, облеклото или пък обноските й се нуждаеха от коригиране.

Развихри се обичайната разправия относно обеда, който Сара най-сетне внесе в стаята и почти тръсна върху масата с изражение, което съвсем недвусмислено казваше: „Никога в живота си не съм сипвала подобно нещо — това не го бива и за псета.“ Въпреки презрителното отношение на Сара менюто бе доста пикантно. Супата бе нещо като пюре от изсушен грах, а мадмоазел я бе приготвила с жалните вопли, че в тази нещастна Англия човек не може да намери зрънце фасул. Следващото блюдо бе с месо — от неизвестно естество, но очевидно доста разнообразно. Месото бе накълцано някак особено, с галета, подправено по неповторим, макар и не неприятен начин и опечено в глинен съд — едно необичайно, но в никакъв случай безвкусно ястие. Зеленчуци, намачкани странно, служеха за гарнитура; кисел от плодове, консервирани по рецептата на бабата на мадам Жерар Мур, допълваше обеда. От вкуса му можеше да се допусне, че вместо захар е била употребена меласа.

Каролайн нямаше никакви възражения срещу тази проява на белгийското кулинарно изкуство — всъщност тя й допадаше заради промяната и добре, че беше така, защото само ако беше загатнала за някакво неодобрение, подобна постъпка би разклатила благоразположението на мадмоазел към нея завинаги. Много по-лесно би било опростено едно явно престъпление, отколкото някой признак на неодобрение към чуждоземската кухня.

Малко след обеда Каролайн успя да предума своята гувернантка — братовчедка да се качи горе и да се преоблече — този ход изискваше съответното умение. Евентуалният намек, че фустата, камизолата и хартиените ролки представляват отблъскваща гледка или поне не са достойни за възхищение, би бил класифициран направо като углавно престъпление. Затова всеки преждевременен опит да бъде насърчено тяхното премахване бе лишен от мъдрост и вероятно щеше да се отрази неблагоприятно върху настроението на непоколебимата притежателка на тези атрибути за през целия ден. Избягвайки внимателно подводните скали и подвижните пясъци, под претекст, че желае промяна в обстановката, ученичката съумя да качи учителката си на горния етаж и, вече в спалнята, успя да я убеди, че не си струва да се връщат веднага долу и че сега би могла да й помогне в приготвянето на нейния тоалет. И докато мадмоазел със сериозен тон изнасяше своята проповед за изключителното достойнство, което й придаваше презрението към всякакви прищевки на модата, Каролайн й смъкна камизолата, навлече й една прилична рокля, нагласи якичката и подреди косите й — с две думи, придаде й съвсем приемлив вид. Но тоалета си Хортенз довърши сама — увенча го с плътна кърпа, която завърза около врата си, и голяма черна престилка, като на прислужниците, с която развали всичко. При никакви обстоятелства мадмоазел не би се появила в собствения си дом без кърпата и огромната престилка — първата беше въпрос на морал, бе лош тон да не се носи „фишу“; втората бе отличителният знак на добрата домакиня — мадмоазел си беше наумила, че това е подходящ начин да спести порядъчна сума от доходите на брат си. Със собствените си ръце тя бе приготвила и подарила на Каролайн същите драгоценности и единственото сериозно спречкване, което някога бяха имали помежду си, както и раната, която все още не бе зараснала в душата на по-възрастната братовчедка, бяха породени от отказа на девойката да приеме и да се възползува от тези изискани подаръци.

— Нося затворена рокля и якичка — бе казала Каролайн — и направо ще се задуша, ако добавя към нея и тази кърпа. А пък късите ми престилки вършат същата работа, както и тази въздълга престилка — бих предпочела да не променям нищо във вида си.

И все пак благодарение на настойчивостта си Хортенз вероятно щеше да я принуди да промени тази част от облеклото си, ако мистър Мур не бе дочул случайно един спор на тази тема и не бе решил, че малките престилки на Каролайн са напълно достатъчни и че според него тя може да мине и без фишуто, тъй като все още беше дете, още повече, че къдриците й бяха дълги и почти покриваха раменете й.

Мнението на Робърт не търпеше възражения и затова сестра му беше принудена да отстъпи. Но тя остана изцяло критично настроена спрямо съблазнителната спретнатост в облеклото на Каролайн и женствената грация на външността й — би счела нещо по-солидно и семпло за „beaucoup plus convenable[1]“.

Следобедът бе посветен на шиене. Мадмоазел, както повечето белгийски дами, бе особено изкусна с иглата. Тя в никакъв случай не смяташе за пропиляно времето, посветено на неизброими бодове фина бродерия, плетене на дантели (занимание, особено „благоприятно“ за зрението) и най-вече кърпене на чорапи по невъобразимо сложен начин. Винаги бе готова да прекара цял един ден, кърпейки две дупки на някой чорап, и когато всичко бе готово, цяла грейваше от задоволство при мисълта за благородно изпълнената мисия. Това бе още една от бедите на Каролайн — съдено й бе да усвои този чуждоземски начин на кърпене, който се извършваше бримка по бримка, за да съвпадне точно с плетката на самия чорап, изнурителен процес, ала считан от Хортенз Жерар, както и от нейните прабаби много поколения назад, за едно от първостепенните „задължения на жената“. Самата тя се бе озовала с игла, конец и един невероятно изпокъсан чорап в ръка още когато малката и главица е била окичена с детска шапчица; постиженията й в кърпенето били показвани на гостите още преди да навърши шест години, а когато за пръв път разбра, че Каролайн бе пълен невежа по отношение на това тъй основно умение тя едва не проля сълзи за нещастно пропиляната й младост. Не изгуби нито минутка, а веднага изнамери един безнадежден чифт чорапи, чиито пети бяха безвъзвратно изчезнали, и накара неуката английска девойка да възстанови липсващите части — това начинание бе започнато преди две години и Каролайн все още държеше чорапите в торбичката с принадлежностите си за шиене. Всеки ден тя минаваше по няколко реда, за да изкупи греховете си — за нея чорапите бяха едно непосилно бреме и с удоволствие би ги хвърлила в огъня. А веднъж мистър Мур, който я бе наблюдавал как седи и въздиша над тях, бе предложил да ги изгорят тайно в кантората, но Каролайн сметна, че би било нецелесъобразно да приеме предложението му — резултатът щеше да бъде само нов чифт чорапи вероятно в още по-лошо състояние. Затова тя предпочете да си остане със злото, което вече познаваше.

Целия следобед двете дами прекараха в седене и шиене, докато очите и пръстите, а дори и душата на едната от тях, започнаха вече да изнемогват. В следобедните часове небето се бе смрачило. Дъждът бе завалял отново, и то силно. У Каролайн започнаха да се прокрадват тайни опасения, че мистър Сайкс или мистър Йорк можеха да убедят Робърт да остане в Уинбъри, докато се проясни, а за подобно нещо нямаше никакви изгледи. Удари пет, времето си течеше. От облаците все още се лееше дъжд, а вятърът въздишаше в клоните на дърветата зад къщичката — денят си отиваше. Огънят в дневната хвърляше върху чистата плоча пред камината ръждиви отблясъци като при заник слънце.

— Няма да се проясни, докато не изгрее луната — рече мадмоазел Мур, — следователно мога да бъда сигурна, че брат ми няма да се завърне дотогава; дори ще съжалявам, ако се върне в тоя дъжд. Ще пием кафе, за да запълним времето, докато го чакаме.

— Уморена съм. Мога ли да оставя вече работата си, братовчедке?

— Вече можете, тъй като стана твърде тъмно, за да виждате и да я вършите добре. Сгънете я и я сложете внимателно в торбичката си. След това идете в кухнята и кажете на Сара да донесе кафето.

— Но часовникът още не е ударил шест — той все още може да се върне.

— Не, няма, казвам ви. В състояние съм да предугаждам неговите действия. Познавам брат си.

Напрегнатото очакване е тягостно, а разочарованието — горчиво. В един или друг момент всеки е изпитвал това. Каролайн, покорна на всякакви заповеди, се отправи към кухнята. Сара кроеше за себе си рокля върху масата.

— Трябва да донесете кафето — изрече младата дама с безучастен тон; и като облегна ръката и главата си със стената на камината, тя безжизнено се надвеси над огъня.

— Колко отпаднал вид имате, госпожице! Но това е, защото вашата братовчедка ви кара да работите толкова много. Срамота!

— Нищо подобно, Сара — бе краткият отговор.

— О, знам, че е тъй. Готова сте да се разплачете още тази минута, и то само защото е трябвало да седите цял ден на едно място. И една котка може да се побърка, ако е била затворена като вас.

— Сара, господарят ви често ли се връща рано от пазар, когато вали?

— Почти никога. Но пък днес, не знам защо, постъпи другояче.

— Какво искате да кажете?

— Че се е върнал — сигурна съм, че видях Мъргатройд да вкарва коня му в двора по задния път, когато преди пет минути ходих до помпата да наточа малко вода. Предполагам, че е в кантората с Джо Скот.

— Може би грешите.

— Защо да греша? Нима не познавам коня му?

— Но вие самата видяхте ли го?

— Не, но го чух да говори. Казваше нещо на Джо Скот във връзка с някакво решение и че до една седмица тъкачницата щяла да има нови станове, както и че този път щял да извика четирима войници от казармата в Стилброу да охраняват колата.

— Рокля ли ще си шиете, Сара?

— Да, нали е хубава?

— Чудесна е! Пригответе кафето. Аз ще отрежа този ръкав вместо вас. Ще ви донеса малко плат, за да го поръбите. Имам една тясна атлазена панделка с цвят, който добре ще му подхожда.

— Много сте мила, госпожице.

— Побързайте, моля ви. Но преди това сложете обувате на господаря си до камината — той ще си изуе ботушите, когато влезе. Чувам стъпките му, той идва.

— Но, госпожице! Вие режете плата неправилно!

— Наистина. Но това е само едно малко парченце, няма опасност.

Кухненската врата се отвори и през нея влезе мистър Мур, много мокър и измръзнал. Каролайн се отклони за миг от заниманието си с роклята, като се поизвърна малко настрани, но бързо го поднови, сякаш искаше да спечели минутка време за някаква своя цел. Надвесено над дрехата, лицето й бе скрито. Тя се опита да придаде спокойствие на изражението си и да прикрие вълнението си, но не успя — когато погледът й попадна на мистър Мур, цялата засия.

— Вече не ви очаквахме — казаха, че няма да се върнете — продума тя.

— Но нали обещах да се върна скоро. Вие ме очаквахте, нали?

— Не, Робърт, не смеех да се надявам, когато заваля силно. Но вие сте мокър и измръзнал, преоблечете се. Ако се разболеете, аз… ние бихме се чувствували толкова виновни за това.

— Не съм толкова измокрен, наметалото ми е непромокаемо. Имам нужда само от сухи обуща. Чудесно… Колко е приятен огънят, след като дъждът и вятърът са брулили лицето ти в продължение на няколко мили.

Той застана пред камината. Каролайн бе до него. Докато се наслаждаваше на благодатната топлина, мистър Мур бе отправил поглед към месинговите съдове върху полицата над камината, по които пробягваха отблясъци. За миг сведе надолу глава и погледът му се спря на едно повдигнато лице, поруменяло, усмихнато, щастливо, засенчено от копринени къдрици и озарено от две прелестни очи. Сара бе отишла в дневната с подноса и бе задържана там от поредната нравоучителна лекция на господарката си. Мур положи ръка върху рамото на младата си братовчедка, наведе се и я целуна по челото.

— О, изрече тя, сякаш това действие бе разчупило печата върху устните й. — Чувствувах се нещастна при мисълта, че няма да дойдете, а сега съм преизпълнена от щастие! Вие щастлив ли сте, Робърт? Обичате ли да се връщате у дома си?

— Мисля, че да. Поне тази вечер.

— Сигурен ли сте, че не ви тревожат мисли за вашите станове, за делата ви, за войната?

— Точно сега — не.

— Сигурен ли сте, че не чувствувате дома си твърде малък за себе си, твърде тесен и неуютен?

— В този момент — не.

— Можете ли да кажете, че сърцето ви не се измъчва, загдето богати и важни хора забравят за вас?

— Повече никакви въпроси. Грешите, ако мислите, че горя от желание да се докарвам пред богати и важни хора. Искам само средства, положение и успех в начинанията си.

— Тези неща ще бъдат постигнати от таланта и добротата ви. Вие сте създаден да бъдете велик — вие ще бъдете велик.

— Питам се сега, ако думите ви идват направо от сърцето, каква рецепта бихте ми дали, за да постигна това величие. Но аз я зная, и то по-добре от вас. Ще даде ли резултати? Ще доведе ли до успех? Да — бедност, мизерия, банкрут. О! Животът не е това, което вие си мислите, Лина?

— Но пък вие сте това, за което ви мисля.

— Не, не съм.

— Значи сте по-добър?

— Много по-лош.

— Не, много по-добър. Зная, че сте добър.

— Откъде знаете това?

— Видът ви е такъв. А и аз чувствувам, че е така.

— Как го чувствувате?

— Със сърцето си.

— Ах, вие ме оценявате със сърцето си, Лина, а трябва да правите това с разума си!

— Правя го и тогава се гордея с вас. Робърт, не сте в състояние да отгатнете всичките ми мисли за вас.

Мургавото лице на мистър Мур поруменя. По устните му пробягна усмивка, макар че те останаха затворени. Очите му се засмяха, въпреки че на челото му се появи намръщена решителност.

— Не мислете хубави неща за мен, Лина — каза той. — Мъжете поначало не са стока; те са съвсем различни от всичко, което можете да си представите. Нямам претенции, че с нещо превъзхождам събратята си.

— Ако имахте претенции, нямаше да ви ценя толкова много. Именно вашата скромност ме изпълва с такова доверие в достойнствата ви.

— Ласкаете ли ме? — попита той, като рязко се обърна към нея и впи в очите й изпитателния си поглед.

— Не — отвърна кротко тя, като се засмя на внезапната му реакция. Изглежда, не смяташе за необходимо веднага да предложи някакво опровержение на думите му.

— За вас не е от значение дали смятам, че ме ласкаете, така ли?

— Значи сте уверена в намеренията си?

— Предполагам.

— И какви са те, Каролайн?

— Единствено да облекча съзнанието си, като поне веднъж кажа това, което мисля. И освен това да ви накарам да бъдете по-доволен от себе си.

— Като ме уверите, че моята родственица е и моя искрена приятелка?

— Точно така — аз съм ваша искрена приятелка, Робърт.

— А пък аз… ще бъда това, което съдбата направи от мен, Лина.

— Но не и мой враг, нали?

Отговорът бе прекъснат от Сара и господарката и, които влязоха в кухнята, и двете в доста възбудено състояние. Те бяха оползотворили времето си, което мистър Мур и мис Хелстоун прекараха в разговор, посредством кратко прение на тема cafe au lait[2], за което Сара твърдеше, че било най-странната смес, която някога е виждала, и че така се прахосвал този дар божи, тъй като „кафето е създадено, за да се вари във вода“, докато мадмоазел твърдеше, че то е un breuvage royal[3] и че струва поне хиляда пъти повече от този, който не може да го оцени както трябва.

Мур и Каролайн преминаха в дневната. Преди Хортенз да се присъедини към тях, Каролайн успя само да повтори въпроса си:

— Не и враг, Робърт?

Мур, хрисим като квакер, отвърна на въпроса с въпрос:

— Как мога да бъда ваш враг?

А след това, като сядаше на масата, настани Каролайн до себе си.

Каролайн не чу почти нищо от гневното избухване на мадмоазел, когато последната се присъедини към тях. Дългото словоизлияние относно „conduite indigne de cette mechante creature“[4] прозвуча в ушите й така неясно, сякаш бе дочула подрънкване на порцелан. Робърт се позасмя доста сдържано, а след това внимателно и спокойно помоли сестра си да запази самообладание, като я увери, че ако това би я удовлетворило, тя би могла да си избере подходяща домашна помощница от девойките в тъкачницата. Тук той изрази съмнение, че те биха я задоволили, тъй като повечето от тях, както бил чувал да се говори, били напълно незапознати с домашната работа. Колкото и нахална и своеволна да бе Сара, навярно не бе по-лоша от повечето свои посестрими.

Мадмоазел се съгласи с истинността на това твърдение — според нея „ces paysannes Anglaises etaient toutes insupportables“[5]. Какво не би дала тя за някоя „bonne cuisiniere anversoise“[6] с високата шапка, късата фуста и порядъчното сабо, подобаващи на общественото й положение — нещо доста по-добро наистина, отколкото една безочлива кокетка в рокля с волани и без никаква шапка! (Явно Сара не споделяше мнението на апостол Павел, че е неприлично жена да ходи гологлава; напротив — като привърженица на противната теория тя решително отказваше да захлупи под лен или муселин богатите кичури на русата си коса, която обикновено захващаше спретнато с един гребен отзад, а в неделя я носеше накъдрена отпред.)

— Да се опитам ли да ти намеря някое момиче от Антверпен? — попита мистър Мур, който, строг в обществото, всъщност бе много мил с близките си.

— Merci du cadeau![7] — бе отговорът. — Едно антверпенско момиче няма да остане тук и десет дни, защото всички млади безделнички от фабриката ти ще я вземат на подбив.

След това Хортенз добави по-меко:

— Ти си много добър, мили ми братко. Извини раздразнителността ми, но наистина изпитанията ми у дома са много тежки, а сигурно те са моят жребий, понеже си спомням, че уважаемата ни майка също преживяваше подобни несгоди, въпреки че можеше да избира измежду най-добрите прислужници в Антверпен. В цял свят прислужниците са разглезени и непослушни.

Мистър Мур също си спомни за изпитанията на уважаваната си майка. За него тя бе добра майка и той тачеше паметта й, но си припомни, че и в нейната кухня в Антверпен въздухът бе нажежен, както и в кухнята на вярната му сестра тук, в Англия. Затова не се задълбочи по-нататък в тази тема и когато чашите бяха раздигнати, той положи усилия да утеши Хортенз, като донесе песнопойката и китарата й; и след като постави ремъка на инструмента около врата й с онази кротка братска нежност, която, както добре знаеше, бе в състояние да успокои и най-свирепите й настроения, я помоли да изпее някои от любимите песни на майка им.

Нищо не пречиства така, както обичта. Семейните дрязги принизяват хората, семейното единство ги извисява. Когато докосваше китарата си, Хортенз, доволна от брат си и изпълнена с благодарност към него, изглеждаше почти изящна, почти привлекателна; ежедневният й раздразнителен вид бе изчезнал за миг и бе сменен от „sourire plein de bonte“[8]. Тя прочувствено запя песните, за които той я бе помолил. Те й напомниха за един родител, към когото бе истински привързана, напомниха й за дните на младостта. Забеляза също, че Каролайн се бе заслушала с непресторен интерес — това повиши настроението й още повече. А възклицанието в края на песента: „Как бих искала да пея и свиря като Хортенз!“ — постигна целта си и я зареди с очарование за през цялата вечер.

Вярно е, че последва едно кратко нравоучение към Каролайн относно суетата на желанията, и дълга да се упорствува във всяко начинание.

„Както Рим — се казваше в нравоучението — не е бил построен за един ден, така и образованието на мадмоазел Жерар Мур не е било постигнато за една седмица, нито пък се дължи чисто и просто на желанието й да бъде умна.“ В основата на това голямо дело стояло усърдието — тя винаги била известна с настойчивостта, с трудолюбието си; нейните учители казвали, че било колкото приятно, толкова и необичайно да се срещне такъв голям талант, съчетан с толкова много непоколебимост и тъй нататък, и тъй нататък. Веднъж подхванала темата за собствените си достойнства, мадмоазел бе в стихията си.

Най-накрая, изпаднала в блажено самодоволство, тя взе плетката си и се успокои. Спуснатите пердета, яркият огън и меката светлина на лампата караха малката стая да се покаже в най-хубавия си вид — в своето вечерно очарование. Вероятно и тримата усещаха това очарование, защото по лицата им бе изписано щастие.

— Какво ще правим сега, Каролайн? — попита мистър Мур, като се върна на мястото си до своята братовчедка.

— Какво ще правим ли, Робърт? — повтори закачливо тя. — Вие решете.

— Не ви ли се играе шах?

— А дама или табла?

— Не, не. И двамата не обичаме тихи игри, които само създават работа на ръцете, нали?

— Струва ми се, че е така. Тогава да поклюкарствуваме, искате ли?

— За кого? Кой може да ни интересува дотолкова, че да изпитаме удоволствие, като разнищим характера му?

— Що се отнася до мен колкото и недружелюбно да прозвучи, трябва да заявя, че нямам никого в предвид.

— Аз също. Странно, макар че не се нуждаем от трети… исках да кажа четвърти (тя бързо и с разкаяние погледна към Хортенз), толкова егоистични сме в щастието си и въпреки че не желаем да мислим за сегашния свят, би било приятно да се върнем в миналото; да чуем хора, почивали цели поколения в гробовете, които навярно вече не са и гробове, а градини и поля, да ни говорят и да ни доверяват мислите си, да ни внушават идеите си.

— Кой ще говори? И на какъв език — френски?

— Вашите френски прадеди не говорят така сладкодумно, нито пък така тържествено и внушително, както английските ви праотци, Робърт. Бъдете изцяло англичанин тази вечер — почетете ми от някоя английска книга.

— Стара английска книга?

— Да, някоя стара английска книга, такава, която вие обичате. А аз ще избера от нея част, която е в унисон с нещо от вас. Това ще събуди природата ви, ще изпълни съзнанието ви с музика, ще докосне с умела ръка сърцето ви и ще накара струните му да зазвънят. Сърцето ви е лира, Робърт, но съдбата ви не е трубадур, който да го накара да зазвъни, и затова то често пъти мълчи. Позволете на славния Уилям да се доближи до него и да го докосне — ще видите как той ще съумее да изтръгне английска мощ и мелодия от неговите струни.

— Шекспир ли имате предвид?

— Трябва да имате духа му пред себе си, трябва да чуете гласа му с ухото на разума си, трябва да приемете част от неговата душа в своята.

— За да ме направи по-добър? Като проповед ли ще ми подействува?

— За да ви разтърси, да влее у вас нови усещания. Да ви накара силно да почувствувате живота си, не само добродетелите си, но и вашите порочни, опърничави черти.

— Dieu! Que ditelle?[9] — извика Хортенз, която до този момент бе броила бримките на плетивото си и не се бе вслушвала много в разговора, но подскочи, когато тези две думи достигнаха до ушите й.

— Не й обръщай внимание, сестро, нека говори. Нека й позволим да говори каквото си иска тази вечер. Понякога тя обича да поскастря брат ти — това ме забавлява, затова не я притеснявай.

Каролайн, която се бе покачила на един стол и ровеше из библиотеката, се завърна с книга в ръка.

— Ето Шекспир — каза тя. — Това е „Кориолан“. А сега четете и открийте според чувствата, с които четивото ще ви изпълни веднага, своите низки и възвишени черти.

— Елате тогава, седнете до мен и ме поправяйте, когато произнеса някоя дума погрешно.

— Значи аз ще ви бъда учител, а вие мой ученик?

— Ainsi soit-il![10]

— А предметът ни ще е Шекспир, тъй като ще трябва да се обучаваме, така ли?

— Изглежда, че е така.

— И няма да се държите като французин, да бъдете скептичен и да се присмивате? Няма да считате, че да не се възхищаваш, е признак на мъдрост?

— Не зная.

— Ако постъпите така, Робърт, ще върна Шекспир на мястото му, ще се свия в черупката си, ще си сложа бонето и ще си ида у дома.

— Седнете. Ето, започвам.

— Само за минутка, братко, моля те — прекъсна ги мадмоазел. — Когато мъжът в семейството чете, дамите трябва винаги да нашиват. Каролайн, мило дете, вземете бродерията си, можете да завършите три клонки тази вечер.

Каролайн я погледна слисано.

— Не мога да виждам на светлината на лампата. Очите ми се уморяват, а не мога да върша добре две неща едновременно. Ако нашивам, не мога да слушам, а ако слушам, не мога да нашивам.

— Fi, donc! Quel enfantillage![11] — започна Хортенз.

Мистър Мур както винаги любезно се намеси.

— Позволи й да пренебрегне бродерията тази вечер. Бих желал цялото й внимание да е насочено към произношението ми, а за да прави това, тя трябва да следи текста, нужно е да гледа в книгата.

Той постави книгата между двама им, сложи ръката си върху облегалката на стола на Каролайн и започна да чете.

Първата сцена на „Кориолан“ бе с леко остър вкус за неговото интелектуално небце и с напредването си в текста Мур се оживяваше все повече. Екзалтирано прочете надменната реч на Кай Марций към гладуващото гражданство; не сподели, че смята безразсъдната му гордост за нещо справедливо, но, изглежда, го чувствуваше тъкмо по този начин. Каролайн вдигна очи към него с особена усмивка.

— Ето че вече попаднахме на една порочна черта — каза тя. — Вие съчувствувате на този горделив патриций, който не изпитва никакво състрадание към измъчваните от глад свои съграждани и ги обижда. Но продължавайте, моля ви.

Той зачете отново. Пасажите с битката не го развълнуваха много. Заяви, че всичко това е нещо отживяло или поне така би трябвало да бъде; духът на това време бил варварски и все пак Мур изпита удоволствие от единоборството между Марций и Тул Авфидий. С напредването си в текста забрави да критикува — явно оценяваше силата и истинността на всеки пасаж. И напускайки тесните граници на личните предразсъдъци, започна да се наслаждава на обширната картина на човешката природа, да осезава реалността, с която бяха пропити героите, говорещи от страниците пред него.

Не четеше добре комичните сцени и тогава Каролайн издърпваше книгата изпод ръката му, за да ги прочете вместо него. На Мур явно му бе приятно да я слуша; наистина тя им придаваше звучене, което никой не би очаквал от нея — четеше ги със силна изразителност, която сякаш я бе осенила внезапно и щеше да угасне само след миг. За отбелязване бе, че и тази вечер общият характер на мислите, които бе изказала, независимо дали бяха сериозни или весели, задълбочени или игриви, можеше да бъде оприличен на нещо, на което никой не я бе учил и тя никога не бе усвоявала, нещо интуитивно и своеобразно — изречените от нея слова вече не можеха да бъдат повторени, както не можеше да се повтори и бляскавата следа на метеора, нито пък багрите на капката роса, нито цветът и формата на облака при заник слънце, нито постоянно менящият се глас на бълбукащия поток.

Кориолан покрит със слава, Кориолан в беда, Кориолан в изгнание — сцените се редуваха една след друга подобно на гигантски сенки. Пред образа на изгнаника духът на Мур като че ли изпита някакво колебание. В представите си Мур бе застанал пред прага на Авфидий, изправен срещу едно сринато величие, което обаче бе по-велико от всякога в своето падение. Виждаше „лицето мрачно“, израза, от който лъха „властност“, „кораба, чиито платна са изподрани, но има благороден вид“. Мур изцяло симпатизираше на отмъщението на Кай Марций. Той не бе възмутен от него и Каролайн отново прошепна:

— Ето, виждам още един случай на братство по прегрешение.

Походът към Рим, жалбата на майката, продължителната съпротива, възтържествуването на добрите страсти над лошите в края, което винаги трябва да е присъщо на един благороден характер, яростта на Авфидий от това, което той считаше за слабост у своя съюзник, смъртта на Кориолан, мъката на неговия голям враг във финалната сцена — всички тези картини, изтъкани от истина с могъщ заряд и сила, преминаваха една след друга и отнасяха със себе си в своето дълбоко и устремно течение сърцето и ума на читател и слушател.

— Почувствувахте ли сега Шекспир? — попита Каролайн десетина минути след като братовчед й бе затворил книгата.

— Струва ми се, че да.

— И открихте ли в Кориолан нещо от себе си?

— Може би.

— Не носи ли той в себе си и грешки, и величие?

Мур кимна утвърдително.

— А каква е неговата грешка? Какво навлече омразата на гражданството върху него? Какво доведе до неговото заточаване от собствените му сънародници?

— А според вас коя е причината?

— Питам ви отново. Дали причината е в гордостта, която всекидневните успехи опетняват винаги; или в липсата у него на способността схваща как най-пълно би използвал възможностите си; или най-сетне, в твърдия му нрав, поради който не се е променил, като е сменял седлото за креслото, а е искал да дава заповеди на мира, тъй както ги е давал на войната…[12]

— Сама отговорете, Сфинксе.

— Причината е смесица от всичко. А вие не трябва да се показвате горделив пред работниците си. Не пропускайте възможността да ги утешите и не проявявайте непреклонност, като отправяте молбите си така строго, сякаш са заповеди.

— Значи това е изводът ви от пиесата. Кое ви кара да мислите така?

— Желанието за вашето добро, грижата за безопасността ви, мили Робърт, и опасенията, че може да ви се случи нещо, породени от много работи, които чух напоследък.

— Кой ви е наговорил тези работи?

— Често чувам чичо ми да приказва за вас — възхвалява твърдия ви дух, решителния ви ум, презрението ви към непочтени врагове, намерението ви да не „скланяте глава пред тълпата“, както казва той.

— А вие желаете ли да склоня глава пред нея?

— Не, за нищо на света. Никога не съм желала да се унижавате, но някак си не мога да не мисля, че е несправедливо да се подвеждат всички бедни хора под това общо и обидно нарицателно „тълпа“ и да се отнася човек винаги надменно към тях.

— Вие сте една малка демократка, Каролайн — ако чичо ви разбереше това, какво ли щеше да каже?

— Както знаете, аз рядко разговарям с него и никога за подобни неща. Той е на мнение, че всичко друго, освен шиенето и готвенето е непосилно за женския ум и не му подхожда.

— А вие смятате ли, че добре разбирате нещата, по отношение, на които ме съветвате?

— До колкото се отнася до вас — да. Зная, че ще бъде по-добре за вас, ако вашите работници ви обичат, вместо да ви мразят, и съм убедена, че доброто отношение има много по-големи шансове да спечели почитта им, отколкото гордостта. Ако бяхте горд и хладен към мен и Хортенз, тогава щяхме ли да ви обичаме? Когато сте хладен с мен, както това става понякога, мога ли да се осмеля да бъда мила в отговор?

— Добре Лина, получих урока си и по езици, и по етика, а малко и по политика. Сега е ваш ред. Хортенз ми каза, че сте били завладяна от едно стихотворение от Андре Шение, което сте научили онзи ден — „La Jeune Captive“[13]. Помните ли го още?

— Струва ми се, че да.

— Кажете ми го тогава. Не бързайте и внимавайте за произношението си — нека да не се чуват английски „ъ“-та.

Каролайн, която започна с тих и доста колеблив глас, но набираше смелост с всеки нов ред, изрецитира прелестните стихове на Шение, като най-добре прозвучаха последните три строфи:

Mon beau voyage encore est si loin de sa fin!

Je pars, et des ormeaux qui bordent le chemin

J’ai passe les premiers a peine.

Au banquet de la vie a pein commence,

Un instant seulement mes levres ont presse

La coupe en mes mains encore pleine.

Je ne suis qu’au printemps — je veux voir la moisson;

Et comme le soleil, de saison en saison,

Je veux achever mon annee.

Brillante sur ma tige, et l’honneur du jardin,

Je n’ai vu luire encore que les feux du matin

Je veux achever ma journee![14]

Мур слушаше със сведен поглед, но скоро крадешком вдигна очи нагоре — облегнат назад, можеше да наблюдава Каролайн, без тя да разбере накъде бе насочен погледът му. Тази вечер страните й бяха поруменели, в очите й имаше блясък, лицето й се бе оживило, а това би направило чудеса дори и с една обикновена външност. Но Каролайн не притежаваше недостатъците на обикновената външност, които да просят нашето снизхождение в случая. Слънчевият лъч не попадаше на голи клони — той докосваше напъпил цвят. Всяка черта бе втъкана грациозно — гледката радваше окото. В този миг, тъй както бе оживена, заинтригувана, развълнувана, тя можеше да бъде наречена красива. Подобно лице бе в състояние да събуди не само чувство на спокойна радост, овладяното чувство на възхищение, но и някое друго чувство, по-нежно, по-сърдечно и съкровено — приятелство, а може би обич, съпричастие. Когато свърши, Каролайн се обърна към Мур и срещна погледа му.

— Добре ли рецитирах? — попита тя, усмихвайки се като някое щастливо и послушно дете.

— Съвсем не зная.

— Как така не знаете? Нима не слушахте?

— Слушах и гледах. Обичате ли поезията, Лина?

— Когато попадна на истинска поезия, не мога да остана равнодушна. Стихотворението научих наизуст и по този начин го направих отчасти и мое.

Мистър Мур помълча няколко минути. Удари девет часът. Влезе Сара и каза, че прислужницата на мистър Хелстоун е дошла за мис Каролайн.

— Значи вечерта отлетя — отбеляза Каролайн. — И сигурно ще мине дълго време, преди да прекарам още една вечер тук.

От известно време Хортенз клюмаше над плетивото си. Тъй като в момента дремеше, тя не успя да отвърне на тази забележка.

— Не бихте имали нищо против да идвате вечер по-често нали? — попита Робърт, като взе сгънатото намело от малката масичка и внимателно я загърна.

— Харесва ми да идвам тук, но нямам желание да се натрапвам. Не правя намеци, за да ме каните трябва да разберете това.

— О, разбирам ви много добре, дете. Понякога ме поучавате заради желанието ми да бъда богат, Лина. Но ако бях богат, вие щяхте да заживеете тук завинаги. Във всеки случай щяхте да живеете с мен там, където е домът ми.

— Това би било чудесно, но и да бяхте беден, много, много беден, пак щеше да бъде чудесно. Лека нощ, Робърт.

— Бях обещал да ви изпратя до дома ви.

— Помня, но помислих, че сте забравили, а недоумявах как да ви напомня, въпреки че ми се искаше да го направя. Но искате ли наистина да дойдете? Нощта е студена, а пък и Фани е тук, тъй че няма нужда.

— Ето маншона ви. Не будете Хортенз, елате.

Половината миля до дома на пастора скоро бе извървяна. Те се разделиха в градината без целувка, само с едно леко докосване на ръцете. При все това Робърт бе проводил братовчедка си до вратата развълнуван и радостно тревожен. През целия път беше особено внимателен с нея — не с думи, с комплименти или уверения, а с поведението си, с погледа си, по един благ и дружелюбен начин.

Той самият се прибра у дома си сериозен, едва ли не навъсен. Облегнал се с портата на оградата и унесен в мисли под бледата лунна светлина, съвсем сам — пред него бе тъмната и притихнала тъкачница, а наоколо му хълмовете, ограждащи клисурата, — той внезапно възкликна: „Не, не бива така! Това е слабост, всичко е обречено на гибел. Но лудостта — добави той — е само временна. Зная го много добре, изпитвал съм го и преди. Утре вече всичко ще е преминало.“

[1] Много по-прилично (фр.) — Б.пр. ↑

[2] Кафе с мляко (фр.) — Б.пр. ↑

[3] Кралска напитка (фр.) — Б.пр. ↑

[4] Недостойното поведение на това зло същество (фр.) — Б.пр. ↑

[5] Тези английски селянки са до една непоносими (фр.) — Б.пр. ↑

[6] Добра готвачка от Анверс (фр.) — Б.пр. ↑

[7] Благодаря за подаръка! (фр.) — Б.пр. ↑

[8] Усмивка, изпълнена с доброта (фр.) — Б.пр. ↑

[9] Господи! Какво говори тя? (фр.) — Б.пр. ↑

[10] Амин! (фр.) — Б.пр. ↑

[11] Пфу, каква детинщина! (фр.) — Б.пр. ↑

[12] „Кориолан“, монолог на Авфидий, действие IV, сцена пет, превод Валери Петров. — Б.пр. ↑

[13] „Младата пленница“ (фр.) — Б.пр. ↑

[14]

Краят на моето прекрасно пътешествие е все още тъй далеч!

Едва съм тръгнала,

ето че отминавам първите крайпътни брястове.

Пиршеството на живота едва е започнало

и устните ми само за миг успяват да докоснат пълният бокал.

В зората на пролетта съм, а искам да позная жътвата.

И като слънцето, от сезон на сезон,

да стигна до края на годината.

Сега грея на стеблото в прослава на градината.

Не познавам друго, освен утринните зари.

А искам да стигна до края на деня. — Б.пр. ↑

Глава VII
Куратите на чаша чай

Каролайн Хелстоун бе точно на осемнадесет години — възрастта, когато тепърва започва истинското повествование на живота. Преди да настъпи това време, ние сме слушатели на една приказка, на една прекрасна измислица — понякога весела, понякога тъжна, но почти винаги нереална. Преди да дойде това време, нашият свят е героичен, обитателите му — полубожествени или полудемонични, а сцените му — подобни на съновидение: лесовете са по-мрачни, планините са по-причудливи, небесата по-ярки, водите по-опасни, цветята по-прекрасни, плодовете по-примамливи, равнините по-обширни, пустините по-голи, а полята по-слънчеви, отколкото са в природата; всички те покриват нашата омагьосана планета. А каква луна виждат очите ни преди този миг! Как при тази гледка трепетът на сърцата ни е ням свидетел на неописуемата й красота! А слънцето? То е пламтящото небе, то е светът на боговете.

На осемнадесет години, когато се приближаваме към границите на илюзорните и безплътни видения, светът на вълшебните феи остава зад нас, а пред погледа ни изплуват бреговете на действителността. Тези брегове са все още далечни — те изглеждат тъй бледосини и нежни, че ни се иска да стъпим на тях. Озарени от слънчева светлина, виждаме някаква зеленина под лазура, сякаш това са пролетни ливади; съзираме сребристи ивици и си представяме вълните на оживялата вода. Да можехме да достигнем тази земя, тогава щяхме да забравим глада и жаждата. Но трябва да пребродим много пустини, а често и реката на смъртта или някои поток на скръбта, студен и черен почти като небитието, преди да вкусим от истинското щастие. Всяка радост, която животът ни предоставя, трябва да се извоюва, преди да я задържим при себе си, а трудността на, тази битка познават само онези, които са воювали за възвишени цели. Челото на воюващия трябва да се покрие с диадема от капки кръв, преди да бъде окичено с венеца на победителя.

На осемнадесет години ние не съзнаваме това. Вярваме безусловно в надеждата, която ни се усмихва и ни вещае щастливо утре; приемаме незабавно любовта, която се приближава подобно на скитащ ангел до вратата ни приветствуваме я и я прегръщаме, а никой не забелязва нейното потръпване. Ако стрелите й попаднат в целта, раната, причинена от тях, е като трепета на новия живот — не се боим от отровата, нито пък от остриетата им, които ръката на нито един лекар не може да извади. Тази пагубна страст — жестоко страдание в някои от своите проявления, а за мнозина страдание от начало до край — считаме за някакво неоспоримо добро. С две думи, на осемнадесет години прекрачваме прага на училището на живота и неговите усмиряващи, съкрушителни, смазващи, но въпреки това пречистващи и закаляващи уроци тепърва предстоят да бъдат изучавани.

Уви, житейски опит! Никой друг ментор не притежава такова опустошено и замръзнало лице като твоето, никой друг не носи мантия тъй черна, никой друг не държи в ръка пръчка тъй тежка, никой друг не тегли новака тъй неумолимо и сурово към задачата му и не го заставя с власт тъй безпрекословна да я доведе докрай. Само с твоите наставления мъжът и жената могат да намерят спасителната пътека сред дебрите на живота — как само се препъват и се лутат те без тях! Зад какви забранени врати се озовават, в какви ужасни пропасти политат!

Изпратена до дома си от Робърт, Каролайн не изпитваше никакво желание да прекара остатъка от вечерта с чичо си. Стаята, в която седеше той, бе непристъпна за нея. Тя рядко си позволяваше да влиза там и тази вечер пак постъпи така, докато не удари звънецът за молитва. Част от вечерната църковна служба бе формата за отдаване на почит към бога, съблюдавана в дома на мистър Хелстоун — той прочете молитвата с обичайния си носов глас отчетливо, високо и монотонно. След нейния край племенницата му, според обичая си, пристъпи към него.

— Лека нощ, чичо.

— Ей, ти! Скитала си цял ден — на гости, на обед, къде ли не!

— Само у братовчедите.

— Научи ли си уроците?

— Уши ли ризата?

— Само част от нея.

— Добре, достатъчно. Истината е в иглата — научи се да шиеш ризи и рокли, да изпичаш добре всеки пай и един ден ще станеш умна жена. А сега си лягай — зает съм с един памфлет.

След малко племенницата му вече бе в малката си спалня. Райберът бе спуснат, бялата нощница сложена, дългата й коса разпусната и посипала гъстите си кичури до кръста й. И когато спря да я разчесва, за да си почине, отпуснала глава на ръката си, тя заби поглед в килима, а пред нея изплуваха и я наобиколиха виденията, които ни спохождат на осемнадесет години.

Мислите й разговаряха с нея — по всичко личеше, че й говореха обаятелно, тъй като тя се вслушваше с усмивка. В тази поза на размисъл изглеждаше хубава, но в стаята имаше нещо по-привлекателно и от нея — духа на младежката надежда. Според този ласкаещ пророк тя вече нямаше да изпитва разочарования и да се свива от хладни тръпки: бе навлязла в зората на летния ден — не някаква лъжлива зора, а истинската пролет на утрото — и слънцето скоро щеше да изгрее. В този миг за Каролайн бе невъзможно да се усъмни, че с нея си играе заблуждението — надеждите й изглеждаха оправдани, а основите, върху които почиваха, й се струваха солидни.

„Когато хората се обичат, следващата им стъпка е да се оженят — разсъждаваше тя. — Ето аз обичам Робърт и съм сигурна, че и той ме обича — толкова пъти съм си мислила за това преди, а днес го почувствувах. Когато го погледнах, след като изрецитирах стихотворението на Шение, очите му (какви прекрасни очи има той) ми дадоха доказателство за това. Понякога се страхувам да разговарям с него, за да не се покажа прекалено пряма и дръзка — неведнъж горчиво съм съжалявала за излишни и безполезни слова и съм се опасявала, че съм казвала повече, отколкото е очаквал от мен, че би се отнесъл с неодобрение към това, което би взел за проява на привързаността ми; а ето че тази вечер можех да си позволя всякаква мисъл — тъй благосклонен бе той. Колко мил бе, когато вървяхме по алеята! Той не ласкае и не говори глупави неща. Неговата любов (искам да кажа приятелство — не мога, разбира се, да го считам още мой любим, но се надявам, че един ден ще бъде) не е такава, каквато се среща в романите; тя е много по-хубава — неповторима, тиха, мъжествена и искрена. Бих станала негова безукорна съпруга, ако се оженеше за мен — бих му говорила за неговите недостатъци (той има няколко такива), но бих усвоила нещата, които му носят успокоение, бих го обичала много и бих направила всичко, за да е щастлив. Убедена съм, че утре няма да е хладен с мен; почти съм сигурна, че утре вечер той или ще дойде тук, или ще ме покани да отида у тях.“

Тя отново се зае с разчесването на косите си, дълги като на русалка. Извърна глава, за да ги подреди, и съзря собственото си лице и фигура в стъклото на прозореца. Подобни отражения действуват отрезвяващо на лишените от красота — собствените им очи не са възхитени от това, което виждат. В такива моменти те се убеждават, че и очите на другите няма да открият у тях никакво обаяние. Но надарените с красота, естествено, трябва да си правят други заключения — образът е очарователен и следователно той трябва да очарова. Каролайн видя фигура и глава, които, ако можеха да се запечатат на стъклото в тази поза и с това изражение, щяха да представляват прекрасна гледка; не й оставаше нищо друго, освен да почерпи от тази случка потвърждение на собствените си надежди. След това, изпълнена е радост, тя потърси уюта на леглото си.

Радост я изпълваше и когато се пробуди на следния ден. А щом влезе в стаята, където чичо й закусваше, и с блага бодрост му пожела добро утро, дори този дребен човечец, излят сякаш от бронз, за миг си помисли, че племенницата му започва да става очарователна девойка. Обикновено с него тя бе кротка и свенлива, послушна, но не и общителна. Тази сутрин обаче Каролайн имаше да казва много неща. Двамата можеха да разговарят само на някои по-безобидни теми, тъй като с една жена — или по-точно с едно момиче мистър Хелстоун не би разговарял за сериозни неща. Бе се разходила рано из градината и му разказа за цветята, наболи там; поиска да се осведоми кога ще дойде градинарят, за да подреже лехите; съобщи му, че няколко скорци са започнали да вият гнезда в църковната камбанария (църквата на Брайърфийлд бе близо до дома на пастора) — опасяваше се дали камбанният звън няма да ги подплаши.

Мистър Хелстоун изказа мнението, че „те са като всички глупаци, които току-що са се събрали за съвместен живот — не обръщат внимание на неудобствата в началото“. Каролайн, вероятно насъбрала повечко кураж поради моментното си добро разположение на духа, си позволи на това място да отправи такава забележка по отношение на изказаното от високоуважавания й роднина мнение, каквато не си бе позволявала никога преди.

— Чичо — каза тя, — винаги когато говорите за брака, изразявате презрение към него. Мислите ли, че хората не трябва да се женят?

— Най-мъдрият избор е да не се задомяваш, това важи особено за жените.

— Всички бракове ли са нещастни?

— Милиони бракове са нещастни — ако всеки признаеше истината, тогава може би всички щяха да се окажат такива, в по-голяма или по-малка степен.

— Вие винаги ставате раздразнителен, когато ви канят да бракосъчетаете някоя двойка. Защо?

— Защото не обичам да ставам съучастник в извършването на една пълна глупост.

Мистър Хелстоун говореше с такава готовност, сякаш изпитваше особено задоволство, че има възможността да изкаже мнението си по този въпрос пред своята племенница. Набрала смелост от обстоятелството, че досегашните й въпроси бяха отминати безнаказано, тя направи още една крачка.

— Но защо да е пълна глупост? Ако двама души се харесват, защо да не приемат да живеят заедно?

— Отегчават се един от друг, омръзват си само за един месец. Другият до теб в ярема не е другар — той или тя са събрат по страдание.

Следващата забележка на Каролайн в никакъв случай не бе вдъхновена от наивна простота; тя бе породена от чувството на негодувание спрямо подобни мнения и на неодобрение спрямо техния поддръжник.

— Човек би си помислил, че вие никога не сте били женен, чичо. Човек би ви взел за стар ерген.

— На практика аз съм такъв.

— Но вие сте били женен. Защо сте изневерили на себе си и сте се оженили?

— Всеки човек извършва по някоя и друга глупост в живота си.

— Значи вие сте били отегчен от леля ми, тя е била отегчена от вас — и двамата сте били нещастни заедно?

Мистър Хелстоун сви скептично устни, сбърчи чело и издаде нечленоразделно сумтене.

— Тя ли не ви подхождаше? Не беше ли с добър нрав? Вие ли не успяхте да свикнете с нея? Не изпитахте ли мъка, когато тя почина?

— Каролайн — каза мистър Хелстоун, като бавно спусна ръката си на няколко сантиметра от повърхността на масата и изведнъж я стовари върху масата, — трябва да разбереш едно: да се бърка общото с частното, е проява на недорасъл ум и детинщина. Всеки случай си има както правилото, така и изключението. Въпросите ти са глупави и детински. Удари звънеца, ако си закусила.

— Закуската бе раздигната, а след нея чичото и племенницата обикновено се разделяха, за да се срещнат чак на обед. Но днес племенницата, вместо да напусне стаята, отиде до прозореца и седна край него. Мистър Хелстоун се огледа неспокойно два-три пъти, като че ли с това показа желанието си тя да излезе, но племенницата му бе отправила поглед навън и сякаш го бе забравила. Така че той продължи с прегледа на сутрешния вестник, който се бе случил особено безинтересен, тъй като имаше ново развитие на действията в Испания и няколко колони бяха изцяло заети с дългите дописки на генерал Уелингтън. Междувременно чичото съвсем не подозираше какви мисли витаят в ума на племенницата му — мисли, пробудени от разговора през последния половин час, но не и породени от него. В момента те бяха разбъркани като разсърдени в кошер пчели, които още преди години си бяха направили клетки в съзнанието й.

Каролайн преразглеждаше неговия характер, нрава му, повтаряше си възгледите му за брака. Бе ги премисляла много пъти досега и се беше опитвала да измери дълбочината на пропастта между своя ум и неговия. И тогава, от другата страна на тази широка и дълбока бездна, бе съзирала, а съзираше и сега, още една фигура, застанала до чичо й — странна личност, мрачна, зловеща, почти неземна. Това бе полузабравеният образ на собствения й баща — Джеймс Хелстоун, братът на Матюсън Хелстоун.

До ушите й бяха достигнали слухове за характера на баща й. Стари прислужници бяха правили намеци, а знаеше също, че той не бе добър човек и че никога не е бил мил с нея. Спомни си — това бе един неприятен спомен — няколкото седмици, които бе прекарала с него в някакъв голям град, без прислужница, която да я облича и да се грижи за нея; седмици, когато биваше затваряна ден и нощ в една таванска стая без килим, с едно голо легло без завеси и почти никаква друга мебел; когато той бе излизал всяка сутрин и често бе забравял да си дойде и да я нахрани през деня, а вечер се връщаше като луд — вбесен и ужасен или, което беше още по-болезнено, като някой идиот — изпаднал в слабоумие, лишен от разсъдък. Тя си спомни, че тогава се разболя и че когато една нощ бе много зле, той влезе в стаята обезумял и заяви, че ще я убие, тъй като била бреме за него; хора се притекоха на помощ при писъците й и от момента, в който я отделиха от него, не го видя повече, освен мъртъв в ковчега му.

Това бе нейният баща. Тя имаше и майка; въпреки че мистър Хелстоун никога не говореше пред нея за майка й, въпреки че не можеше да си спомни дали я бе виждала, Каролайн знаеше, че е жива. Тази майка е била съпруга на пияницата — какъв ли е бил техният брак? Като се извърна от решетката на прозореца, откъдето наблюдаваше скорците (макар и да не ги виждаше), Каролайн наруши тишината в стаята с тих, пропит с горчивина глас:

— Назовавате брака ужасен и предполагам, че имате предвид този на баща ми и майка ми. Ако майка ми е изстрадала каквото аз изстрадах, когато бях с баща си, тя сигурно е имала непоносим живот.

Мистър Хелстоун, към когото се бяха осмелили да се обърнат по този начин, се извъртя на стола си изгледа своята племенница над очилата — бе просто изумен.

Баща й и майка й! Откъде й бе дошло наум да споменава баща си и майка си, за които той никога за дванадесетте години, през които тя бе живяла с него, не й бе говорил? Не бе в състояние да си представи, че тези мисли можеха да се родят в нейния ум, че тя имаше спомени и предположения за родителите си.

— Баща ти и майка ти? Кой ти е говорил за тях?

— Никой. Но си спомням част от онова, което представляваше баща ми, а майка си съжалявам. Къде е тя?

Това „Къде е тя?“ бе трептяло на устните на Каролайн стотици пъти досега, но до този момент не го бе произнасяла.

— Откъде да знам — отвърна мистър Хелстоун. — Познавах я малко. От години не съм чувал нищо за нея, но където и да е, тя не мисли за теб. Имам причини да вярвам, че не желае да те види. Хайде, време е за училище — при братовчедка си ходиш в десет, нали? Часовникът току-що удари.

Може би Каролайн щеше да каже още нещо, но влезе Фани и уведоми господаря си, че църковните настоятели искали да разговарят с него в канцеларията. Той побърза да отиде при тях, а племенницата му се отправи към дома на Мур.

Пътят от дома й до тъкачницата се спускаше надолу и затова тя тича почти през цялото време. Движението, свежият въздух, мисълта, че ще види Робърт или че поне ще бъде в дома му, близо до него, бързо разведриха помраченото й настроение. Когато наближи бялата къщичка толкова, че можеше вече да я види, а и да чуе тътена на тъкачницата и боботенето на водата около голямото й колело, първото нещо, което съзря, беше Мур, застанал до портата на градината. Стоеше там в препасана с колан холандска риза, с лека шапка на главата — това делнично облекло му подхождаше добре — и гледаше надолу по алеята, а не в посоката, от която идваше братовчедка му.

„Никой не може да се сравнява с него — помисли си тя. — Толкова е хубав, колкото и умен. Какъв проницателен поглед има! Колко чисти и одухотворени черти — изтънчени и сериозни, но пък миловидни! Харесвам лицето му, харесвам вида му — ах, как го харесвам. Много повече, отколкото някой от онези размъкнати курати например, повече, от когото и да е друг! Милият ми Робърт.“

Тя бързо подири компанията на „милия Робърт“. Що се отнася до самия него — когато Каролайн се появи пред очите му, предполагам, че ако можеше, „милия Робърт“ би изчезнал като дух от погледа й. Ала тъй като бе част от действителността с доста внушителни размери, а не измислица, той бе принуден да изтърпи поздрава й. Отговорът му бе кратък — би подхождал на братовчед, на брат, на приятел, но в никакъв случай не на любещо същество. Неназовимото очарование от предната вечер бе изчезнало от поведението му — той не бе същият човек. Във всеки случай в гърдите му не биеше същото сърце. О, горчиво разочарование! О, тежка мъка! Отначало нетърпеливата девойка не посмя да повярва на промяната, въпреки че я видя и почувства. Трудно й бе да изтегли ръката си от неговата, преди той да я дари поне с нещо като мило стисване; трудно бе да извърне поглед от неговите очи, преди изражението му да покаже нещо повече и по-нежно от хладния поздрав.

Един влюбен мъж, изпитал подобно разочарование, може да заговори и да поиска обяснение. Една влюбена жена не може да каже нищо — ако го направи, ще последват срам и болка, душевно терзание за предателство спрямо самата себе си. Природата би заклеймила подобна проява като опълчване срещу нейните инстинкти и по-късно би си отмъстила с гръмотевичния удар на самопрезрението, което връхлита потайно и изневиделица. Приеми нещата така, както ти се поднасят, не задавай въпроси, не отправяй никакви възражения — в случая това е най-мъдрото. Очакваше хляб, а получи камък — счупи зъбите си в него и не крещи от болката на оголения нерв. Не се съмнявай, че душевният ти стомах, ако притежаваш подобно нещо, е така здрав, както стомахът на щрауса — камъкът ще бъде смлян. Протегнала си ръка за яйце, а съдбата е положила в нея скорпион. Не се вцепенявай от ужас, а стисни здраво подаръка — нека ужили дланта ти. Няма значение — след време, когато ръката ти е вече цялата подута и тръпнеща от болка, скорпионът ще умре и ти ще си получила първия урок как да понасяш страданието без стон и да оцелееш след изпитанието (казват, че някои загивали), през остатъка от живота си ще бъдеш по-силна, по-мъдра и не толкова болезнено чувствителна. Вероятно не си съзнавала това по него време, така че тази надежда може да ти вдъхне кураж. Природата обаче, както вече бе споменато, е отличен приятел в подобни случаи — тя запечатва устните, възпира думите, налага кротко притворство. В началото това притворство често се изразява в спокойно и ведро поведение, което след време преминава в мъка и бледност, а след това отминава, като оставя един подходящ стоицизъм, не по-малко укрепващ поради това, че е полугорчив.

Полугорчив? Да няма някаква грешка? Не, той трябва да бъде горчив; горчивината е сила, тя е ободряващо питие. Сладко и нежно чувство, което да последва непоносимото страдание, няма да намерите никъде — да се говори за него е заблуда. След мъката може да настъпи апатична изнемога. Ако остане някаква енергия, то тя ще бъде много опасна — смъртно опасна в случай, че на пътя й се изпречи неправдата.

Кой е чел баладата „Бедната Мери Ли?“ — тази стара шотландска балада, създадена не зная от кое поколение, нито пък от чия ръка? Мери била измамена — вероятно след като повярвала в една лъжа, представена й като истина; тя не се оплаква, но е сама в снежната буря и вие можете да чуете мислите й. Това не са мисли на идеализирана героиня, а на една селска девойка, която може да изпитва дълбоки чувства и силна ненавист. Мъката й я е прокудила от домашното огнище и тя се намира на покритите със сняг заледени хълмове; свита под „ледената пряспа“, Мери си спомня всички превъплъщения на злото: „жълтокореместия гущер“, „четинестата змия“, „старото псе, виещо към луната“, „привидението с огромни очи“, „разярения бик“, „жабешкото мляко“[1] — тя мрази тези неща, но най-много от всичко мрази Ро̀бини!

Живеех си мирно при оня поток

и с мен бяха всички добри,

а днес аз кълна своя жребий жесток,

че срещна ме с Робин-а-Ри!

Реви и върлувай, стени, ветре мой,

из тия сакати гори;

Под преспи ме скрий да намеря покой,

бял ден да не видя стори!

Недей се разтапя ти, гробе от сняг,

а в бели венци се къдри!

От присмеха скрий ме на злия ми враг,

негодника Робин-а-Ри![2]

Но написаното в последните една или две страници се различава твърде много от чувствата в душата на Каролайн Хелстоун, както и от състоянието на нещата между нея и Робърт Мур. Робърт не й бе причинявал никакво зло — не я бе мамил. Вината бе нейна, ако изобщо трябваше да бъде обвинен някой; горчивината, отцеждана от душата й, трябваше и щеше да се изсипе върху нейната глава. Тя обичаше, без да е била поощрявана да прави това — една съвсем естествена, понякога неизбежна прищявка на съдбата, в която зрее плодът на нещастието.

Наистина от време на време Робърт като че ли изпитваше някаква привързаност към нея — но защо? Защото тя се бе показвала пред него в най-приятна светлина и той не можеше, въпреки всичките си усилия, да не засвидетелствува определени чувства, които нито разумът му одобряваше, нито пък волята му разрешаваше. Той бе почти решил да прекрати всякакво близко общуване с нея, тъй като не искаше чувствата му да се сплетат във възела на безизходицата, не искаше да бъде въвлечен против разума си в един брак, който считаше за прибързан. А какво трябваше да направи тя сега? Да даде израз на чувствата си или да ги превъзмогне? Да ги следва или да се нахвърли върху себе си? Ако е слаба, ще прибегне до първия начин — така ще изгуби уважението му и ще си навлече омразата му; ако притежава достатъчно разум, ще бъде господарка на себе си и ще реши да обуздае разбунтувалия се свят на чувствата си и да въдвори ред в него. Тогава ще приеме живота такъв, какъвто е, ще започне да възприема суровите му истории сериозно и да вниква в заплетените му проблеми отблизо, с цялото си съзнание. Оказа се, че Каролайн притежава здрав разум, защото тихо се отдалечи от Робърт, без да се оплаква или да задава въпроси, без да трепне мускулче по лицето й и без сълзи; зае се с уроците си под надзора на Хортенз както обикновено, а по обед се прибра у дома си, без да се бави.

След като се наобядва и се усамоти във всекидневната на пасторския дом, оставяйки чичо си над чашата портвайн, проблемът, който я занимаваше и не я оставяше на мира, бе: „Как ще преживея целия този ден?“

Снощи се бе надявала, че той ще бъде като вчерашния, че вечерта отново ще премине щастливо с Робърт. Тази сутрин осъзна грешката си, но все още не можеше да се успокои, убедена, че няма да се появи никаква възможност да се върне до дома в клисурата или пък Робърт отново да се присъедини към компанията й.

Понякога след чая той идваше насам, за да прекара час-два с чичо й — звънецът на вратата иззвъняваше, гласът му се чуваше откъм коридора точно по здрач, когато тя почти не очакваше подобна радост. Това се случи на два пъти, след като се бе отнесъл с нея подчертано хладно, и макар че той рядко се обръщаше към Каролайн в присъствието на чичо й, бе поглеждал умилостивяващо към нея от мястото си срещу работната й масичка. Малкото думи, които й бе отправял, бяха успокояващи. Начинът, по който й бе пожелавал лека нощ, бе мил. Той би могъл да дойде и тази вечер — шепнеше измамната надежда; Каролайн бе почти уверена, че именно измамната надежда мълви тези слова. Но въпреки това се вслушваше.

Опита се да почете, но мислите й бяха разпилени. Опита се да нашива, но всеки бод я изпълваше с досада — това занимание я отегчаваше непоносимо. Отвори писалището си и се опита да напише съчинение на френски, но само изпълни листа с грешки.

Внезапно звънецът на вратата остро иззвъня; сърцето и подскочи; тя изприпка до вратата на стаята, открехна я тихо и надзърна през пролуката. Фани посрещаше някакъв посетител, строен господин, висок почти колкото Робърт. За секунда Каролайн си помисли, че това е Робърт, за секунда я обзе бурна радост. Но гласът, който попита за мистър Хелстоун, разсея заблуждението й — това бе глас на ирландец, следователно принадлежеше не на Мур, а на курата Малоун. Гостът бе въведен в трапезарията, където без съмнение незабавно се притече на помощ на пастора в изпразването на гарафата.

За отбелязване бе, че ако в някой дом на Брайърфийлд, Уинбъри или Нанъли влезеше курат и се натъкнеше на сложена, било за обед или за вечеря, маса то биваше последван от още един свой събрат, а често и от двама. Това не означаваше, че са си определили среща на въпросното място, а просто, че и тримата търчаха един след друг през цялото време. Когато например Дън търсеше Малоун в квартирата му и не го намираше, той разпитваше накъде се е отправил и след като научеше посоката от хазайката, се втурваше по петите му. По този начин постъпваше и Суийтинг. И тъй слухът на Каролайн бе измъчван на три пъти този следобед от звъна на входната врата и нашествието на неканени гости: Малоун бе последван от Дън, а той пък — от Суийтинг. Поръчано бе да се донесе още вино от избата (защото достопочтеният Хелстоун, макар и да хокаше по-младите свещеници, когато ги завареше да „гуляят“, както се изразяваше той, в собствените им квартири, винаги се радваше да ги почерпи на своята височайша маса с чаша от най-доброто си вино), а през затворените врати Каролайн чуваше момчешкия им смях и глупавото им дърдорене. Тя се опасяваше, да не би да останат и за чая, тъй като далеч не можеше да възприеме като някакво удоволствие приготвянето на чай специално за тези тримата. Как различно оценяваме хората! Тези трима мъже например бяха млади и образовани като Мур и все пак каква голяма разлика! Тяхната компания за нея бе истинско отегчение, а неговата — самото щастие.

Не само че й бе писано да бъде облагодетелствувана от обществото им, но в този момент съдбата й изпрати още гости, четирима на брой — четири дами, посгъстили се в малък файтон, чиито колела се търкаляха доста трудничко по пътя откъм Уинбъри. Една възрастна дама, придружена от три позакръглени дъщери, идваше да посети „по приятелски“ според обичая по тези места. И тъй звънецът пропя за четвърти път и Фани, след като отвори вратата на гостите, обяви:

— Мисис Сайкс с дъщерите си.

Когато Каролайн трябваше да посреща гости, тя обикновено кършеше нервно ръце, заливаше се от руменина и припряно, но колебливо пристъпяше напред, като междувременно й се искаше да бъде някъде далеч. По време на такива изпитания тя безславно забравяше изискванията на учтивото поведение, макар че бе ходила на училище цяла една година. И при сегашния случай малките й бели ръце се отнасяха твърде безмилостно една към друга, докато притежателката им стоеше в очакване на мисис Сайкс.

Тази висока дама с меланхоличен вид гордо прекрачи прага и се впусна в обширна и не съвсем неискрена изповед относно набожността си, като засвидетелствува и особеното си благоразположение към духовенството. След нея се носеха дъщерите й — внушително трио от доста поотраснали и в известен смисъл привлекателни госпожици.

У английските провинциални дами има една особеност, която трябва да се вземе под внимание. Независимо дали са стари или млади, красиви или невзрачни, тихи или жизнени, те всички (или почти всички) притежават едно изражение, което са щамповали на лицата си и което сякаш казва: „Зная, при това не се хваля, но зная, че съм образец на онова, което е благопристойно. Затова нека всеки, който общува с мен или с когото общувам аз, да си отваря очите на четири, защото именно там, където другите се различават от мен — било в облеклото, обноските, мненията, принципите или постъпките, — се крие и тяхната грешка.“

Мисис Сайкс и дъщерите й недвусмислено илюстрираха правдивостта на това наблюдение. Мис Мери — девойка с приятна външност, благоприлично поведение и, общо взето, приветлив нрав — носеше самодоволството си с известно достолепие, но без да прекрачва границите на приемливостта. Мис Хариет, красавица, носеше своето с по-голяма доза високомерие — изглеждаше надменна и хладна. Мис Хана, която бе самонадеяна, енергична и малко нахална, размахваше високомерието си съвсем преднамерено и открито. А майката проявяваше своето с авторитета, подобаващ на възрастта и на религиозната й репутация.

Самото посрещане мина криво-ляво. Каролайн „се радваше да ги види“ (чиста лъжа), надяваше се, че са добре, надяваше се, че кашлицата на мисис Сайкс върви към подобрение (мисис Сайкс кашляше от двадесет години насам), надяваше се, че и младите дами са оставили сестрите си у дома в добро настроение. По време на тези любезности дъщерите Сайкс заеха три стола срещу табуретката за пиано, където Каролайн несъзнателно бе потърсила убежище, колебаейки се няколко секунди между нея и едно голямо кресло, към което — бе се досетила тя най-сетне — трябваше да насочи мисис Сайкс; но пък тази дама й спести притеснението, като сама се настани в него. Госпожиците Сайкс отвърнаха на Каролайн с поклон, сторен едновременно и от трите, който бе колкото величествен, толкова и ужасен. Последва пауза — поклонът бе от онези, които осигуряваха тишина за следващите пет минути, както и стана. След това мисис Сайкс се осведоми за мистър Хелстоун — дали не е имал някой нов ревматичен пристъп и дали изнасянето на две проповеди в един неделен ден не го уморява, както и дали е още в състояние да отслужва пълна служба. След като получиха уверения, че той е в състояние да върши това, тя и дъщерите й хорово изразиха мнението, че мистър Хелстоун е „учудващо издръжлив за годините си човек“

Възцари се пауза номер две.

Мис Мери, на свой ред насъбрала енергия, попита дали Каролайн е присъствувала на сбирката на Библейското дружество, състояла се в Нанъли миналия четвъртък вечерта. Отрицателният отговор, който Каролайн, принудена да каже истината, се почувствува длъжна да даде (миналия четвъртък тя си бе вкъщи и чете роман, даден й от Робърт), изтръгна едновременно по едно изненадано „ах!“ от устните на четирите дами.

— Ние бяхме там — заяви мис Мери, — мама и всички ние. Дори успяхме да убедим и татко да дойде, Хана много настояваше за това. Той обаче заспа, докато говореше мистър Лангвайлиг[3], немският свещеник от Мора; едва не потънах в земята от срам, така му клюмаше главата.

— Там бе и доктор Бродбент — извика Хана. — Такъв прекрасен оратор! Човек никога не би очаквал това от него, тъй като видът му е съвсем недодялан.

— Но пък е толкова мил — прекъсна я Мери.

— И толкова добър, толкова способен — допълни майка им.

— Само дето прилича на касапин — намеси се хубавата и горда Хариет. — Просто не смеех да го погледна слушах го със затворени очи.

Мис Хелстоун осъзна своята неосведоменост и некомпетентност. Тъй като не бе виждала доктор Бродбент не беше в състояние да изрази мнение по въпроса. Настъпи пауза номер три. Докато траеше тя, дълбоко в сърцето си Каролайн почувствува каква мечтателна глупачка бе, колко безполезен беше животът й и колко неспособна бе да общува по обикновен начин с обикновения свят. Даде си сметка до каква огромна степен бе привързана към бялата къщичка в клисурата, как нейният свят започваше и завършваше с един от обитателите на този дом — разбираше, че това не може да продължи вечно, че някой ден ще бъде принудена да промени нещо. Не би могло да се каже, че имаше желание да подражава на дамите, които се намираха пред нея — по-скоро желаеше да се извиси над сегашното си състояние, за да не изпитва такава боязън от самочувствието им.

Единственото средство, което й дойде наум, за да съживи гаснещия разговор, беше да ги попита ще останат ли за чай. Изричането на подобна любезност бе извършено с цената на жестока вътрешна борба. Мисис Сайкс тъкмо бе започнала да казва:

— Много сме ви благодарни, но… — когато Фани се появи още веднъж на вратата.

— Господата ще останат за вечеря, мадам — предаде тя съобщението на мистър Хелстоун.

— Кои господа са у вас? — попита на свой ред мисис Сайкс?

Имената им бяха споменати. Майката и дъщерите размениха погледи — за тях куратите не бяха това, което бяха за Каролайн. Мистър Суийтинг се радваше на доста топъл прием сред тях. Дори и мистър Малоун се ползуваше донякъде с благоразположението им, тъй като бе представител на духовенството.

— Всъщност, тъй като вече имате гости, струва ми се, че ще приемем поканата ви — отбеляза мисис Сайкс. — Ще бъдем една много приятна малка компания, винаги е удоволствие се срещам с духовници.

Сега вече Каролайн трябваше да ги заведе на горния етаж, да им помогне да свалят шаловете си, да пригладят прическите си и да приведат в ред тоалетите си, след това отново да ги въведе в гостната и да им раздаде книги с гравюри или разни неща, купувани от еврейската кошница — тя бе задължена да бъде купувач, въпреки че бе много нередовна дарителка. Само ако разполагаше с пари, когато кошницата дойдеше до дома на чичо й — ах, този кошмар! — тя по-скоро би изкупила всички предмети от нея, отколкото да дари един-единствен игленик.

Може би мимоходом трябва да се обясни за просветление на онези, които не са запознати с тайните на „еврейската кошница“ (или още „мисионерската кошница“), че тези предмети са съкровищници, изплетени от върбови клони, с вместимостта на обемист домашен кош за дрехи, чието предназначение е да разхождат от къща в къща една чудовищна сбирка от игленици, поставки за карти, чантички за шивашки прннадлежности, детски дрешки и прочие, и прочие, изготвяни с желание или неохотно от ръцете на дамите християнки в енорията и продавани насила на господата варвари от същата енория на баснословни цени. Постъпленията от подобни насилствени продажби се използуват за покръстване на евреите, за издирване на изчезналите десет колена израилеви, упоменати в Библията, или за спасението на интригуващото цветнокожо население по света. По установен ред всяка дарителка задържа у себе си кошницата в продължение на един месец, за да ушие нещо за нея и да прилъже със съдържанието й все по-малобройната мъжка клиентела. Идването на нечий ред носи много вълнуващи мигове — на някои будни жени с търговски дух това им допада и те изпитват неимоверно удоволствие да правят така, че изготвените от тях с помощта на ръчни предачни машини предмети, които иначе са съвсем безполезни, да носят печалба четири или пет пъти по-голяма, отколкото всъщност струват. Други пък, по-мекосърдечни, не са съгласни с тази практика и биха искали да видят сатаната на прага си някоя сутрин, отколкото призрачната кошница, доставена с „поздрави от мисис Роуз и моля, госпожо, тя казва, че сега е ваш ред“.

След като изпълни задълженията си на домакиня с повече притеснение, отколкото приветливост, мис Хелстоун отиде до кухнята, за да се посъветва тайно с Фани и Елайза относно чая.

— Ама че са много! — възкликна готвачката Елайза. — Днес не съм пекла, защото мислех, че хлябът ще стигне за сутринта, а сега няма начин да стигне.

— А някакви сладки? — попита младата господарка?

— Само три и един хляб. Защо тези изтънчени дами и господа не си седят по къщите, докато не ги поканят? Освен това искам да довърша и шапката си (имаше предвид бонето си).

— В такъв случай — започна Каролайн, у която критичността на положението сякаш вля допълнителна енергия. — Фани трябва да изтича до Брайърфийлд, за да купи малко кифлички и бисквити. Не се ядосвай, Елайза, нищо не можем да направим сега.

— А кои прибори за чай ще трябват?

— О, предполагам, че най-хубавите. Ще извадя сребърния сервиз. — С тези думи Каролайн изтича нагоре към килера със сервизите и веднага се върна с един чайник, каничка за сметана и захарница.

— Ще трябва ли съдът за запарката?

— Да. Приготви го колкото се може по-бързо, защото колкото по-скоро изпият чая, толкова по-скоро ще си заминат — поне така се надявам. Ех! Как ми се иска да са си заминали вече — въздъхна Каролайн на път за гостната.

„И все пак — помисли си тя, като се спря пред вратата, преди да я отвори, — ако Робърт пристигне в този момент, как всичко ще стане по-весело и приятно! Колко лека би станала задачата да забавлявам тези хора, ако той бе тук! Щеше да е интересно да го чуе човек как разговаря (макар че той никога не приказва много в компания), щеше да е интересно и да се води разговор в негово присъствие. Никак не ми се иска да слушам, когото и да е от тях, нито пък да им говоря. Какво дърдорене ще падне, когато влязат куратите и как ще ми втръсне да ги слушам! Но предполагам, че аз съм една егоистична глупачка — тези хора са почитани и с положение; без съмнение трябва да се гордея с присъствието им. Не искам да кажа, че са дотолкова добри, колкото съм аз — далеч съм от тази мисъл, — но те просто са по-различни от мен.“

Тя влезе в гостната.

В онези дни жителите на Йоркшир пиеха чая си около масата; те сядаха доста плътно около нея като коленете им изцяло се покриваха от махагона. Основно изискване бе на масата да има множество чинийки с намазани с масло филийки хляб, различни по вид и в голямо количество. Считаше се за уместно също така на подноса в средата на масата да има стъклена купичка с конфитюр от портокали. Очакваше се сред тези лакомства да има и известен брой сладкиши с извара, както и плодови пити. А пък ако имаше и чиния с тънко нарязана шунка, поръсена със стръкчета магданоз, толкова по-добре.

Елайза, готвачката на мистър Хелстоун, за щастие бе добре осъзнала задачата си на снабдител — доброто й настроение я понапусна за малко в самото начало, когато гостите нахлуха така бурно и неочаквано, но явно бодростта й се възвръщаше с работата, тъй като чаят бе своевременно поднесен, и то изискано. А на масата не липсваха нито шунка, нито плодови пити, нито портокалов конфитюр.

Куратите, подканени към тази богата трапеза, влязоха с радостен вид. Но изведнъж, когато погледите им попаднаха на дамите, за чието присъствие те не бяха известени, и тримата застинаха до вратата. Малоун предвождаше компанията. Той се стресна и при внезапното си спиране политна назад, като почти прекатури Дън, който се случи зад него. Дън, политайки три крачки назад, изпрати дребния Суийтинг в прегръдките на стария Хелстоун, който бе в тила. Разнесе се шум от увещания и хихикане — на Малоун бе казано да внимава къде стъпва, като същевременно го побутнаха да мине напред. Най-накрая той се престраши като при това действие целият стана морав на цвят, чак до върха на заостреното си чело. Излизайки напред, Хелстоун разбута свенливите курати, поздрави очарователните си гостенки, подаде им ръка и размени по една шега с всяка, а сетне удобно се настани между красавицата Хариет и жизнената Хана. Той помоли мис Мери да заеме мястото срещу него, за да може поне да я гледа, след като е лишен от възможността да бъде близо до нея. Хелстоун имаше свой начин на поведение към младите дами — обноските му винаги бяха непринудени и галантни. Бе много популярен сред тях, но дълбоко в душата си нито почиташе, нито харесваше представителките на нежния пол. На тези от тях, които обстоятелствата бяха пожелали да свържат в по-близки отношения с него, той по-скоро вдъхваше страх, отколкото любов.

Куратите бяха оставени да се оправят сами. Суийтинг, който се съвзе най-бързо от тримата, намери спасение до мисис Сайкс, която, както му бе добре известно, беше толкова привързана към него, сякаш той бе неин собствен син. След като се поклони в типичен свой стил, с присъщата си изисканост Дън произнесе натрапчиво: „Как сте, мис Хелстоун?“, и се отпусна на мястото до Каролайн за голям неин ужас, тъй като тя изпитваше особена неприязън към Дън заради празното му и непоклатимо високомерие, както и заради неизлечимото му тесногръдие. Малоун, глуповато ухилен, се намести от другата й страна — по този начин Каролайн бе благословена с две подпиращи колони. Нито една от тях, тя добре знаеше това, не бе в състояние да извърши нещо полезно — независимо дали в момента се налагаше да се поддържа разговорът, да се подават чаши, да се предлагат кифлички или дори да се повдигне похлупакът на купичката за употребени листа чай. Суийтинг, макар дребен и по момчешки неспокоен, струваше колкото двадесет от тях.

Малоун не млъкваше, когато се намираше в мъжка компания, затова пък в присъствието на дами езикът му обикновено отказваше да се раздвижи. И все пак куратът разполагаше с три дежурни фрази, които рядко пропускаше да употреби:

Фраза първа: „Днес бяхте ли на разходка, мис Хелстоун?“

Фраза втора: „Виждали ли сте скоро братовчед си Мур?“

Фраза трета: „Как вървят работите в неделното училище?“

След като тези три въпроса бяха зададени и получиха своите отговори, между Каролайн и Малоун се възцари мълчание.

С Дън нещата стояха другояче — той бе досаден и дразнещ. Разполагаше с известен запас от дребни теми за разговор — най-баналните и изопачени теми, които човек можеше да си представи: обиди към хората от Брайърфийлд и жителите на Йоркшир, оплаквания от липсата на изискано общество и от западналото състояние на цивилизацията по тия места, мърморене относно непочтителното поведение на по-нисшестоящите слоеве в северните части на страната спрямо представителите на по-заможните класи, неуместни подигравки към начина на живот тук, като например отсъствието на стил и изисканост, сякаш той, Дън, е бил отгледан в кралски дворец (нещо, в което неговите грубовати обноски и вид трудно можеха да убедят слушателя). Изглежда, Дън смяташе, че подобно критично отношение би го издигнало високо в очите на мис Хелстоун или на която и да е друга негова слушателка. Според нея обаче той не заслужаваше дори презрението й, въпреки че понякога думите му действително я дразнеха. Родена и израсла в Йоркшир, тя не можеше да понесе такъв един жалък дърдорко да скверни родния й край. А когато гневът й достигнеше своя предел, Каролайн се обръщаше към него и му отговаряше нещо, чието съдържание и форма ни най-малко не можеха да й послужат като препоръка за благоволението на мистър Дън. Тя му отвръщаше, че да одумваш постоянно колко са недодялани другите, съвсем не е доказателство за изисканост — един пастор, който претендира да е добър, не бива вечно да критикува паството си. Питаше го защо е сложил расото, след като се оплаква, че трябва да посещава само бедняшки домове и да проповядва на окаяни души, както и дали е бил ръкоположен само за да носи фини дрехи и да прекарва дните си в царски палат. Подобни въпроси бяха считани от всички курати за проява на безочие и безбожие в пълния смисъл на тези думи.

Чаената церемония бе в разгара си — всички гости бърбореха в пълно съответствие с очакванията на домакинята. Мистър Хелстоун, в отлично настроение (Кога всъщност е бил в друго настроение сред обществото на привлекателни дами? Мрачно мълчание той поддържаше само пред единствената дама от собственото си семейство.), оживено разговаряше със съседките си от ляво и отдясно, а дори и със седналата срещу него мис Мери; макар Мери да бе най-здравомислещата, най-некокетната от трите, на нея възрастният вдовец отделяше най-малко внимание. Дълбоко в душата си той не можеше да понася наличието на разум у жените — предпочиташе да ги вижда колкото е възможно по-неразумни, по-лекомислени, по-суетни и по-податливи на подигравки, защото точно тогава те се представяха в онази светлина, в която той ги приемаше за реалност и в която желаеше да ги вижда — като непълноценни, като играчки, с които човек да запълни някой и друг час, а след това да ги захвърли.

Хана бе неговата любимка. Хариет, макар и красива, самовлюбена и доволна от себе си, не бе достатъчно слабоволева за него — наред с многото измамна гордост у себе си тя хранеше и известна доза истинско самопочитане и ако не говореше като оракул, поне не бръщолевеше като малоумна. Не позволяваше да се отнасят с нея като с кукла, като с дете или с играчка, а очакваше да й се кланят като на кралица.

При Хана бе обратното — тя не изискваше уважение, а само ласкателство. Достатъчно бе почитателите й да кажат, че е ангел, и тя им позволяваше да се отнасят с нея като с малоумна. До такава степен бе доверчива и лековерна, до такава степен оглупяваше, когато я обграждаха с внимание, когато я ласкаеха и величаеха до необходимата степен, че настъпваха моменти, когато Хелстоун действително се изкушаваше да прегреши, като встъпи в брак за втори път, да заложи на още един експеримент, като си вземе нова другарка в живота — но за щастие целителните спомени за отегчението от първия му брак, тягостното чувство, което носеният някога воденичен камък бе оставил в душата му и което бе все още живо, непоклатимостта на възгледите му за нетърпимите злини на брачното съжителство изиграваха ролята на спирачки в разнежването му, потискаха въздишката, изпълваща старите му железни дробове, и го възпираха да започне да шепне предложения на Хана, които биха й доставили огромно задоволство и развлечение, ако ги чуеше.

Ако той й предложеше, вероятно тя би се омъжила него. Родителите й с готовност биха одобрили този брак — за тях неговите петдесет и пет години и коравото му сърце не биха представлявали никакви пречки. Като свещеник, животът му бе обезпечен; разполагаше с хубав дом и дори се предполагаше, че притежава нещо по-солидно (въпреки че тук светът грешеше — и последното пени от петте хиляди лири, които бе наследил от баща си, беше отишло за построяването и обзавеждането на една нова църква в родното му село в Ланкашир — когато пожелаеше, Хелстоун можеше да прояви щедростта на лорд и ако целта му бе присърце, не се поколебаваше да направи голяма жертва, за да я постигне); и тъй, нейните родители, както казах, биха предоставили Хана на любвеобилната му нежност и грижовната му добрина без никакви скрупули. А втората мисис Хелстоун, преобръщайки естествения ред в развитието на насекомите, би прелетяла през медения месец като възхитителна ярка пеперуда и би лазила през остатъка от дните си като нещастен смазан червей.

Дребничкият мистър Суийтинг, настанил се между мисис Сайкс и мис Мери — и двете много любезни в държането си към него, — с чиния плодова пита пред себе си, както и с портокалов конфитюр и кифлички, изглеждаше и се чувствуваше по-доволен, от който и да е монарх. Той изпитваше привързаност към всичките госпожици Сайкс. Те също изпитваха подобни чувства към него — мистър Суийтинг ги считаше за великолепни девойки, съвсем равностойни нему във всяко отношение. Ако имаше някаква причина да съжалява за нещо в този момент на блаженство, това бе отсъствието на мис Дора. Тя бе тази, която куратът тайно се надяваше един ден да нарече с името мисис Дейвид Суийтинг, която той мечтаеше тържествено да придружава на разходка, повел я в мечтите си като императрица през Нанъли — и ако размерите правеха една жена императрица, то мис Дора наистина бе такава. Тя бе огромна и масивна — погледната отзад, имаше вид на четиридесетгодишна жена, но в замяна на това притежаваше приятно лице и благ характер.

Гощавката най-сетне бе към края си; тя щеше да привърши много по-скоро, ако мистър Дън не бе останал упорито на своя стол с полупразна чаша студен чай пред себе си дълго време след като останалите бяха приключили и след като той самият се бе натъпкал с толкова много неща, колкото бе способен да погълне; дълго наистина — след като всеки около масата бе демонстрирал нетърпението си, след като столовете бяха издърпани назад, разговорът бе замрял и бе настанала тишина. Напразно Каролайн го питаше отново и отново дали не би желал друга чаша или още малко топъл чай, тъй като този сигурно е вече изстинал, но той нито отпиваше от чашата си, нито пък я отстъпваше. Вероятно си мислеше, че тази поза на себеизтъкване му придава някаква важност, че е нещо внушително и достойно за уважение да си последен, че е респектиращо да караш другите да чакат. Той се бави толкова дълго, че и самият съд със запарката престана да свисти. Най-накрая старият пастор, който до този момент се бе задълбочил в твърде приятен разговор с Хана, за да обърне внимание на това протакане, прояви нетърпението си.

— Кого чакаме още? — попита той.

— Мен, предполагам — отвърна самодоволно Дън, като явно считаше за голямо свое достойнство заслугата да накара толкова много хора да зависят от поведението му.

— Виж ти! — изрази неодобрението си Хелстоун и като се изправи, рече: — Да прочетем молитвата.

Това той направи веднага и всички напуснаха масата. Дън, без да почувствува каквото и да било неудобство, поседя още десет минути съвсем сам, при което мистър Хелстоун позвъни да раздигнат масата. Тогава куратът се видя принуден да изпие съдържанието на чашата си и да се откаже от ролята, която, според собственото му мнение, го бе дарила с прекрасната възможност да се отличи и бе поласкала самолюбието му, привличайки вниманието на всички върху него.

И ето че според естествения ход на събитията (Каролайн, предвиждайки това, бе отворила рояла и приготвила ноти), се появи желание за музика. Бе ред на мистър Суийтинг да се прояви и той изгаряше от нетърпение да започне. Поради тази причина се зае с трудната задача да убеди младите дами да почетат компанията с една песен. Con amore[4] той премина през всички необходими етапи — умоляваше, увещаваше, упорствуваше при всеки отказ и правеше трудностите да изглеждат незначителни, докато най-накрая успя да убеди мис Хариет да се остави да бъде отведена до инструмента. Веднага се появиха на бял свят частите на неговата флейта (винаги я носеше в джоба си така неотлъчно, както и носната си кърпичка). Те бяха сглобени и нагласени, а междувременно Малоун и Дън му се надсмиваха. Това бе забелязано от дребничкия младеж, но той не му обърна никакво внимание — беше убеден, че този сарказъм е породен от завистта им; двамата му събратя не можеха да акомпанират на дамите като него и той бе на път да възтържествува над тях.

И ето че този миг на тържество настъпи. Малоун, доста огорчен от възхитителните трели, които дъхът на Суийтинг изтръгваше от инструмента по най-блестящ начин, и решен също така, ако е възможно, да се отличи с нещо, приемайки незабавно образа на романтично настроен ерген (бе опитвал тази роля един или два пъти преди това, ала до този момент не бе спохождан от успеха, който несъмнено смяташе, че заслужава), се доближи до дивана, където седеше мис Хелстоун, и като намести огромната си ирландска фигура до нея, изпробва ума си (или по-скоро само езика си), изричайки няколко изискани фрази, придружени от твърде чудати и непонятни усмивки. В хода на усилията си да се хареса той съумя да се сдобие с две продълговати и една квадратна възглавница от дивана, посредством, които, след като ги повъртя известно време с неясна цел, успя да издигне нещо като преграда между себе си и обекта на своето внимание. Каролайн, която приветствуваше идеята да бъдат разделени, скоро измисли някакво извинение, за да отиде в срещуположния ъгъл на стаята, където се настани до мисис Сайкс. От тази добра дама тя измоли някои наставления относно едно ново премятане при плетене — услуга, която бе направена с готовност. Така Питър Огъстъс бе отстранен.

Ликът му потъна в мрачно униние, когато разбра, че е напуснат, че е оставен съвсем сам на произвола на съдбата, върху един голям диван, с три малки възглавнички в ръце. Истината бе, че той имаше съвсем сериозно желание да задълбочи познанството си с мис Хелстоун, тъй като си мислеше, подобно на всички останали, че чичо й има пари, и бе стигнал до извода, че понеже пасторът няма никакви деца, вероятно щеше да ги остави на племенницата си. Жерар Мур беше по-добре осведомен по този въпрос — той бе виждал спретнатата църква, която дължеше произхода си на религиозното усърдие и парите на пастора, и неведнъж дълбоко в душата си бе проклинал една скъпоструваща прищявка, която му пречеше да осъществи желанията си.

Имаше един човек в тази стая, за когото вечерта изглеждаше много дълга. От време на време Каролайн отпускаше плетивото в скута си и потъваше в някаква летаргия на съзнанието, като притваряше очи и навеждаше глава. Тя бе причинена от безсмисления шум около нея — нехармоничното и бездарно почукване по клавишите на рояла, пискливите и придихателни трели на флейтата, смеха и веселието, възцарило се между чичо й, Хана и Мери, чийто повод тя не можеше да открие, тъй като не бе дочула нищо смешно или весело в разговора им; и преди всичко от неспирните сладки приказки, които мисис Сайкс нашепваше в ухото й — клюки, които се въртяха неизменно около четири теми: собственото й здраве и това на различните членове на семейството й, мисионерската и еврейската кошница и тяхното съдържание, последната сбирка на Библейското дружество в Нанъли и следващата, която трябваше да се състои идната седмица в Уинбъри.

Изтощена до краен предел, Каролайн се възползува от обстоятелството, че мистър Суийтинг се приближи, за да поговори с мисис Сайкс, и незабелязано се измъкна от стаята, решена да подири усамотение и малко отмора. Влезе в трапезарията, където ясният, но вече снишил се огън все още тлееше в камината. Стаята бе празна и тиха, чашите и гарафите бяха прибрани от масата, столовете бяха по местата си, всичко бе сложено в ред. Каролайн потъна в голямото кресло на чичо си, полупритвори очи и се отпусна — отпусна поне крайниците, сетивата, слуха и зрението си, които бяха уморени от слушане на празни неща и гледане в пустота. Що се отнася до мислите й, то те веднага литнаха към клисурата — застанаха на прага на дневната, а след това се отправиха към кантората, като се питаха кое ли е мястото, благословено от присъствието на Робърт. Но нито едно от тия места не бе удостоено с тази чест, защото Робърт бе на половин миля и от двете много по-близо до Каролайн, отколкото можеше да предположи умореното й съзнание — в този момент той прекосяваше църковния двор, приближавайки се до градинската порта на дома й, но не за да види братовчедка си, а с единственото намерение да предаде една кратка вест на пастора.

Да, Каролайн, ти чуваш дръпнатата връв на звънеца — за пети път звъни той този следобед. Сепваш се и сега си сигурна, че най-сетне това е той, мъжът, за когото мечтаеш. Не можеш да си обясниш защо си толкова уверена, но го знаеш. Навеждаш се напред и внимателно се вслушваш как Фани отваря вратата — да! — това е неговият глас, приглушен, с лекия чужд акцент, но толкова скъп за теб; надигаш се; Фани ще му каже, че мистър Хелстоун има гости, и тогава той ще си иде. О, не! Каролайн не може да го пусне — въпреки повика на разума тя прекосява половината от стаята. Готова е да изтича навън в случай, че стъпките започнат да се отдалечават — но ето че той влиза в коридора. „Щом господарят ти е зает — чува се гласът му, — отведи ме до трапезарията. Донеси ми перо и мастило, ще му напиша кратка бележка.“

Доловила тези думи, Каролайн се вслушва в приближаващите стъпки — ако в трапезарията имаше някаква врата, тя би била готова да се шмугне през нея и да изчезне. Чувствува се заловена, пленена. Ужасява се от мисълта, че неочакваното й присъствие може да го раздразни. Само преди секунда би литнала към него — след още секунда би побягнала от него. Ала тя не може, няма как да избяга — трапезарията има само една врата, през която в този момент влиза братовчед й.

Изражението на тревожна изненада, което очакваше да види на лицето му, се появи за миг, порази я и премина. Тя промърмори някакво оправдание:

— Напуснах гостната само преди минута, за да подиря малко спокойствие.

В тона на думите й имаше нещо много свенливо и съкрушено — човек би помислил, че някаква горест наскоро е попарила мечтите й, че способността да запази приветливо самообладание я е напуснала. Вероятно мистър Мур си спомняше как го бе посрещала досега — с нежен плам и обнадеждено доверие. Сигурно бе забелязал ефекта от хладната сутрешна среща и това бе една възможност да продължи успешно възприетата от него линия на поведение, ако поискаше да отиде още по-далеч. Но навярно му бе по-лесно да прилага тази система само през деня, в двора на тъкачницата, посред служебните си занимания, отколкото в една тиха стая, свободен от задължения в часа на настъпилата вечер. Фани запали свещите, които бяха на масата, донесе пособия за писане и напусна стаята. Каролайн бе готова да я последва. Ако Мур беше последователен, трябваше да я пусне да излезе, но той стоеше на прага и като протегна напред ръка, внимателно я възпря. Не я помоли да остане, но не я пусна и да излезе.

— Да кажа ли на чичо ми, че сте тук? — попита тя все още със същия сподавен глас.

— Не. Мога да предам и на вас това, което имам да му казвам. Вие ще бъдете моят вестоносец.

— Да, Робърт.

— Тогава можете да му кажете, че имам сведения поне за един от хората, които изпочупиха становете ми, и че той принадлежи към същата банда, която нападна цеховете на Сайкс и Пирсън. И още, че се надявам утре този човек да бъде задържан. Ще запомните всичко, нали?

— О, да.

Тези две срички бяха произнесени по-тъжно от всякога, след което тя леко поклати глава и въздъхна:

— Ще го съдите ли?

— Несъмнено.

— О, Робърт, недейте.

— А защо не, Каролайн?

— Защото това още повече ще настрои всички в околността срещу вас.

— Това не може да бъде причина, поради която да не изпълня дълга си и да не защитя собствеността си. Този човек е голям разбойник и трябва да му се попречи да извърши други престъпления.

— Но другарите му ще ви отмъстят. Не знаете колко отмъстителни могат да бъдат хората по тия краища; някои от тях се хвалят, че са в състояние седем години да носят в джоба си камък, да го обърнат, след като изтекат тези години, да го пазят още седем години и да го метнат „най-сетне“ по целта.

Мур се засмя.

— Голяма хвалба наистина — каза той, — хвалба, която много допринася за доброто име на вашите скъпи йоркширски приятели. Но не се страхувайте за мен Лина — аз съм нащрек срещу тези ваши сънародници, дето са кротки като агънца. Не се тревожете за мен.

— Но как да не се тревожа? Вие сте мой братовчед. Ако се случи нещо… — Тук гласът й замря.

— Нищо няма да се случи, Лина. Нали вие винаги казвате, че над всички нас е провидението, не е ли така?

— Да, мили Робърт. Нека то ви закриля.

— А ако има някаква полза от молитвите, то вашите несъмнено ще ми помогнат. Нали понякога се молите за мен?

— Не понякога, Робърт — в молитвите си винаги споменавам и вас, и Луис, и Хортенз.

— Така си и мисля често пъти. Струвало ми се е, че когато, уморен и раздразнен, съм си лягал като езичник, някой друг вече е измолил заради мен прошка и спокойствие за съня ми. Предполагам, че едва ли проявената от друг набожност ми е много от полза, но тези молитви идват от едно искрено сърце, от невинни устни — би трябвало да се приемат тъй добре, както и жертвата на Авел[5]. И без съмнение ще се приемат, ако обектът им ги заслужава.

— Прогонете съмнението, то е безпочвено.

— Когато един човек е бил обучаван само как да печели пари и да живее единствено заради това и за нищо друго, без да поеме дори глътка друг въздух, освен този на тъкачниците и пазарите, необичайно е да се споменава името му в молитва или пък да се намесват намеренията му в божествените дела. А още по-странно е, че едно добро и чисто сърце може да отвори обятията си за него и да го задържи, сякаш той е имал право на такъв пристан. Ако бях в състояние да направлявам това милозливо сърце, мисля, че бих го посъветвал да прогони от себе си онзи, който твърди, че за него няма по-възвишена цел в живота от тази да закрепи разклатените си финанси и да измие позорното петно на банкрута от лицето на буржоазния си герб.

Въпреки че бе направен тактично и скромно, този намек (според Каролайн) бе остро почувствуван и съвсем ясно осъзнат от нея.

— Всъщност аз мисля за вас само като… или ще мисля само като за мой братовчед — бе незабавният отговор — Започвам да разбирам нещата по-добре, отколкото преди, когато дойдохте за пръв път в Англия, по-добре, отколкото преди седмица, преди ден дори. Зная, че е ваш дълг да упорствувате в работата си и че романтиката няма място там. Но не трябва да тълкувате погрешно поведението ми за в бъдеще, ако то ви се стори дружелюбно. Тази сутрин се получи точно така, нали?

— Кое ви накара да мислите по този начин?

— Изражението ви, вашето поведение.

— А сега? Погледнете ме сега…

— О! Сега сте различен, в момента се осмелявам да разговарям с вас.

— И все пак аз съм същият, с изключение на това, че търговецът остана у дома в клисурата — пред вас сега е само вашият роднина.

— Моят братовчед Робърт, а не мистър Мур.

— Нито частица от мистър Мур. Каролайн…

В този момент се чу как гостите в другата стая започнаха да стават от столовете си. Вратата се отвори, извикана бе каретата, започнаха да се търсят шалове и бонета. Мистър Хелстоун повика племенницата си.

— Трябва да вървя, Робърт.

— Да, трябва да вървите, иначе те ще влязат тук и ще ни видят. А пък аз, вместо да се срещам с целия този народ в коридора, ще изляза през прозореца, за щастие той се отваря като врата. Оставете за минутка тази свещ. Лека нощ! Целувам ви, защото сме братовчеди, а щом сме братовчеди — една, две… три целувки са разрешени. Лека нощ, Каролайн!

[1] Образи от шотландския фолклор. — Б.пр. ↑

[2] Преводът на стиховете от английски в романа е на Евгения Начева. — Б.пр. ↑

[3] Лангвайлиг — скучен (от нем. langweilig). — Б.пр. ↑

[4] Усърдно, настоятелно; буквално — с любов (ит.) — Б.пр. ↑

[5] Авел принесъл жертва, която била приета благосклонно от бога (Битие, 4:3). — Б.пр. ↑

Глава VIII
Ной и Мойсей[1]

На следния ден Мур стана преди изгрев — слънце и язди до Уинбъри и обратно, преди още сестра му да приготви кафе с мляко или да нареже хляба за закуска. Той не спомена нито дума за това, което бе свършил там. Хортенз не прояви любопитство — нямаше навика да обсъжда действията му, нито пък той — да й разказва за тях. Тайните на своите търговски дела — сложни и често пъти нерадостни загадки — той криеше дълбоко в себе си и те никога не напускаха скривалището си, освен в редките случаи, когато имаха за цел да посплашат Джо Скот или да стреснат някой чуждестранен партньор; изглежда, у Мур съзнанието на търговец бе примесено с някаква сдържаност по отношение на важните неща.

След закуска той се отправи към кантората. Хенри, синът на Джо Скот, донесе писмата и вестниците. Мур седна зад писалището си, разчупи печатите на служебната поща и я прегледа. Писмата до едно бяха кратки и по всичко личеше, че не му донесоха особена наслада. Дори напротив, вероятно бяха възгорчиви, защото след като остави и последната преписка, ноздрите му изпуснаха презрително и предизвикателно сумтене; Мур не изрече нито дума, ала в зениците му проблесна огън, с който той сякаш зовеше дявола, за да отнесе грижите му в преизподнята. Но след като грабна едно перо и с рязко движение оскуба мъхнатия му връх — гневът му се прояви само в това, а лицето му както обикновено си остана невъзмутимо и спокойно, — той нахвърли няколко отговора, запечата ги, а след това излезе и отиде до другия кран на тъкачницата; след като се върна, се залови да чете вестника си.

Неговото съдържание явно не бе толкова интересно, че да погълне вниманието му. На няколко пъти той го оставяше на коленете си, скръстваше ръце и се вторачваше в огъня. От време на време извръщаше глава към прозореца и през няколко минути поглеждаше часовника си — накратко казано, съзнанието му бе заето с нещо. Вероятно мислите му бяха насочени към прелестното време — навън утрото бе хубаво и меко за сезона — и му се искаше да бъде сред полята, за да може да му се наслади. Вратата на кантората бе широко отворена и вятърът и слънчевите лъчи свободно нахлуваха вътре. Но първият гост не носеше пролетен аромат на крилете си, а само няколко облачета сяра, довеяни от изпълнения със сажди стълб от дим, излизащ на черни талази от високия комин на тъкачницата.

Едно тъмносиньо видение (образът на Джо Скот сякаш току-що излязъл от някоя бъчва за боядисване) внезапно се появи в рамката на отворената врата, изрече: „Той дойде, сър“, и се изпари.

Мистър Мур не вдигна очи от вестника. Влезе някакъв едър човек, широкоплещест и с масивни крайници, нагизден с плюшени дрехи и сиви плетени чорапи, който бе посрещнат с кимване и поканен да седне; той се възползува от поканата и след като свали шапката си (твърде ужасна на вид), пъхна я под стола и избърса чело с една кърпа на точки, измъкната от шапката, промърмори, че е „дяволски топло за февруари“. Мистър Мур се съгласи с това — или поне издаде някакъв звук, който, макар и нечленоразделен, можеше да мине за съгласие. Посетителят внимателно положи в ъгъла до себе си нещо подобно на жезъл, който до този момент бе стискал в ръката си. След като направи това, той започна да си подсвирква, което вероятно трябваше да покаже, че се чувствува удобно.

— Надявам се, че носите това, което ви е необходимо? — попита Мур.

— Да! Да! Всичко е наред.

Гостът поднови свирукането си, а мистър Мур — четенето; явно вестникът бе станал доста по-интересен.

Не след дълго обаче той се извърна към шкафа, който се намираше в обсега на дългата му ръка, отвори го, без да става, измъкна от него черна бутилка — същата, която бе извадил за голяма радост на Малоун, — както една чаша и кана, постави ги на масата и рече на госта си:

— Заповядайте, вода има в онзи съд в ъгъла.

— Не зная защо е тъй, но гърлото ми е пресъхнало още на сутринта — каза наконтеният джентълмен, като се надигна и стори така, както му бяха предложили.

— Вие няма ли да опитате, мистър Мур? — попита той, като умело приготви питието си и дегустирал го с дълбока глътка, се отпусна назад доволен и угоднически усмихнат. Мур, който сякаш скъпеше думите си, отвърна с отрицателен жест и някакво измърморване.

— Пийнете и вие — продължи гостът. — Една-две глътки ще оправят настроението ви. Необичайно хубав холандски джин! От чужбина го доставяте, струва ми се, а?

— Да.

— Послушайте съвета ми и опитайте една чашка. Онези момчетии, дето ще дойдат, ще ви накарат бая да поприказвате, тъй че ще ви е нужна енергия.

— Виждали ли сте мистър Сайкс тази сутрин? — попита Мур.

— Видях го преди половин, не, май че преди четвърт час, точно преди да тръгна. Рече, че възнамерявал да дойде тук, а няма да се учудя, ако и старият Хелстоун намине насам — видях го да оседлава дребното си жребче, когато минавах покрай дома му.

Гостът се оказа истински пророк, защото тропотът на дребното жребче само след пет минути се чу откъм двора. Когато затихна, един добре познат носов глас се провикна: „Ей, момче (навярно обръщайки се към Хенри Скот, който обикновено се навърташе наоколо от девет сутринта до пет вечерта), поеми коня ми и го заведи в обора.“

Хелстоун влезе, като крачеше пъргаво и изправено, с вид по-мургав, по-енергичен и по-оживен от обикновено.

— Чудесно утро, Мур. Как си, момчето ми? Ха! Кого виждам (той се обърна към личността с жезъла). Съгдън! Как! Направо ли ще действувате! Не губите нито минутка, честна дума. Ала аз съм дошъл за обяснения — вашето поръчение ми бе предадено, но сигурен ли сте, че следата е вярна? Как смятате да подходите към тази работа? Имате ли заповед за арестуване?

— У Съгдън е.

— Значи ще го дирите още сега? Ще ви придружа.

— Това усилие ще ви бъде спестено, сър. Той сам ще ме потърси. Сега просто очаквам пристигането му.

— И кой е той? Някой от моите енориаши?

Джо Скот бе влязъл незабелязано. Той застана до писалището и се облегна на него, приличен на зловещ призрак, наполовина оцветен в най-тъмния нюанс на индигото. Господарят му отвърна с усмивка на въпроса на пастора. Джо разбра намека и като наложи на лицето си кротко, но лукаво изражение, рече:

— Той е ваш приятел, мистър Хелстоун — джентълмен, за когото често говорите.

— Нима! Името му, Джо? Добре изглеждаш тази сутрин.

— Самият преподобен Моузес Бараклъф — понякога го наричате оратора от бъчвата, струва ми се.

— А! — възкликна пасторът, като извади кутийката си с енфие и поднесе към носа си една доста голяма щипка. — Апчхи! Кой би могъл да предположи? Но този божи човек никога не е работил при теб, Мур, нали? По професия той е шивач.

— Това само прави ненавистта ми към него по-голяма, задето се меси в работите ми и насъсква уволнените от мен хора срещу ми.

— И Моузес е присъствувал на схватката на бърдото Стилброу? Действително е ходил дотам с дървения си крак, така ли?

— Да, господине — каза Джо, — на кон, за да не бъдат забелязани следите от крака му; той е бил водачът и е носил маска. Останалите са били само с черни превръзки на лицата си.

— И как го разкрихте?

— Ще ви разкажа, господине — отвърна Джо. — Господарят ми не е много по приказките, но лично аз нямам нищо против. Той ухажвал Сара, момичето, дето прислужва в дома на мистър Мур, а тя пък май не проявявала голям интерес към него; или не е харесвала дървения му крак, или пък е подозирала, че е лицемер. Ала въпреки крака и преструвките му (странен народ са туй жените — можем да си го кажем сега, когато около нас няма нито една от тях) тя го окуражавала по малко, ей тъй, само за да минава времето. Знам и други, дето постъпват така, има ги и сред най-хубавите и най-скромните, казвам ви! Виждал съм моми, натъкмени и нагиздени, сякаш пред очите ти с цъфнали маргаритки, ала след време човек разбира, че не са нищо друго, ами парлива коприва.

— Джо е разумен човек — отбеляза Хелстоун.

— Ала от много глава не боли. Сара си имала и друг ухажор. Фред Мъргатройд, едно от нашите момчета, се увъртал около нея, а пък нали жените съдят за мъжете по лицата им — в лице Фред по го бива, отколкото Моузес, това всички го знаят, — та момичето предпочело Фред. Два-три месеца след тая работа Мъргатройд се натъква на Моузес в една неделна вечер; всеки от тях се навъртал около къщата, с цел да предума Сара да излезе и да се поразходи с него; посдърпали се, поотупали се и Фред трябвало да си замине с подвита опашка, защото е млад и дребен, а Бараклъф, макар и само с един крак, е не по-малко силен от Съгдън тука; и така си е, защото на всеки, който го е чувал как реве гръмогласно по време на някое от сектантските им сборища или на братската трапеза[2], веднага му става ясно, че този човек в никакъв случай не е недоносче.

— Джо, ти си непоносим — намеси се мистър Мур. — Нареждаш обясненията си, както Моузес реди проповедите си. С две думи, Мъргатройд ревнува от Бараклъф и снощи той заедно с един свой приятел, с когото се били скрили в един хамбар от дъжда, чули и видели Моузес да разговаря с няколко свои съучастници там. От думите им проличало, че водач им е Бараклъф, при това бил не само на бърдото Стилброу, но и при нападението върху склада на Сайкс. Освен това възнамерявали да проводят някаква делегация, предвождана от шивача, която да ме причака тази сутрин и по най-богобоязлив и миролюбив начин да ме помоли да махна „онези проклети неща“ от тъкачницата си. Рано тази сутрин се метнах на коня и отидох до Уинбъри, за да се подсигуря с представител на властта и заповед за арестуване. А сега очаквам с нетърпение да посрещна този приятел по начина, който той заслужава — между другото, ето го и Сайкс. Мистър Хелстоун, трябва да го окуражите малко, той не е много въодушевен от мисълта за юридическа намеса.

Чу се шум от двуколка, която влизаше в двора. След малко се появи и самият мистър Сайкс. Той бе висок мъж на около петдесет години с приятни черти, които обаче издаваха някаква мекушавост. Изглеждаше развълнуван.

— Бяха ли тук? Или си отидоха? Заловихте ли го? Всичко свърши ли вече? — попита той.

— Още не — отвърна Мур с невъзмутимо спокойствие. — Очакваме ги.

— Няма да дойдат. Наближава обед, по-добре е да се откажем. Това ще породи само лоши настроения, ще предизвика суматоха, а може да повлече след себе си и фатални последици.

— Не е необходимо да се показвате — каза Мур. — Ще ги посрещна в двора, когато дойдат. Вие си стойте тук.

— Но сигурно името ми ще трябва да се появи в съдебните протоколи, мистър Мур, а аз имам жена и семейство — жената и семейството карат човек да бъде предпазлив.

По лицето на Мур се изписа възмущение.

— Откажете се тогава, моля — каза той. — Не сте ми нужен. Нямам нищо против да действувам сам, но искам да ви кажа едно: покорството никога няма да ви осигури безопасност. Партньорът ви, Пирсън, се поддаде на съмненията си и отстъпи, въздържа се, но това не им попречи да се опитат да го застрелят в собствения му дом.

— Драги господине, пийнете малко вино с вода — препоръча му мистър Хелстоун.

Виното с вода всъщност бе джин с вода, както успя да се убеди мистър Сайкс, след като напълни цяла чаша със сместа и я погълна наведнъж — това го преобрази само за две минути, като възвърна цвета на лицето му и поне му позволи да проговори с по-храбър тон. Надявал се, заяви той, че стои достатъчно високо, за да не бъде тъпкан от простолюдието, не можел повече да понася наглостта на работниците, бил премислил всичко и решил да не жали нищо; ако пари и алкохол можели да укротят ония размирници, трябвало да се събере нужното количество; мистър Мур можел да прави каквото си ще, но той, Кристи Сайкс, щял да похарчи и последното свое пени в съда, преди да се признае за победен, щял добре да ги нареди.

— Пийнете още една чаша — покани го Мур. Мистър Сайкс нямаше нищо против. Утрото било хладно (Съгдън го бе намерил за топло преди малко) и човек трябвало да внимава по това време на годината — съвсем уместно било да глътнеш нещо, което да прогони влагата; той вече имал лека кашлица (на това място мистър Сайкс се покашля в потвърждение на думите си); нещо от този род (на това място мистър Сайкс повдигна черната бутилка) било отлично лекарство (тук той наля лечителното средство в чашата си); по правило не пиел алкохол сутрин, но благоразумието налагало необходимостта да се вземат предпазни мерки от време на време.

— Съвсем благоразумно, несъмнено. Непременно трябва да вземете тези мерки — подкани го домакинът.

След това мистър Сайкс се обърна към мистър Хелстоун, който стоеше до камината с шапка в ръка и многозначително го наблюдаваше с малките си проницателни очи.

— Вие, господине, като духовно лице — каза той, — вероятно считате за неуместно да присъствувате на място, където ще цари бъркотия и суматоха, а може би и, как да кажа, известна сериозна опасност — позволявам си да отбележа, че нервите ви не биха понесли такова нещо; вие сте миролюбив човек, господине, докато ние, индустриалците, които живеем със светските проблеми и при това в постоянно напрежение, ставаме доста войнствени. Действително мисълта за опасност възбужда у мен силен плам, който кара сърцето ми да подскача. Когато мисис Сайкс започне да изпитва страх, че домът ни ще бъде нападнат и ограбен — това чувство тя изпитва всяка вечер, — аз силно се вълнувам. Едва ли мога, господине, да ви опиша чувствата си; и действително, който и да дойде — бил той крадец или нещо друго, — сигурен съм, че бих изпитал удоволствие от това, толкова е силен духът ми.

Най-безсърдечният смях, макар кратък и приглушен и в никакъв случай не злонамерен, послужи като отговор от страна на пастора. Мур щеше да натика трета чаша в ръцете на храбрия индустриалец, но свещеникът, който никога не престъпваше, нито пък можеше да понася други в негово присъствие да престъпват границите на благоприличието, го възпря.

— По малко, за да е сладко, нали, мистър Сайкс? — каза той и мистър Сайкс се съгласи с думите му.

След това Сайкс седна, за да наблюдава как Джо Скот отнася бутилката по настояване на Хелстоун — на устните му потрепваше самодоволна усмивка, а в очите му мъждукаше пламъчето на съжалението. Изражението на Мур бе такова, сякаш бе готов да си играе със своя гост до последен предел. Какво би си помислила една негова млада родственица, ако можеше да види своя мил, добър и велик Робърт, своя Кориолан, в този момент? Би ли разпознала в този злонамерен и язвителен лик същото онова лице, към което бе поглеждала с любов, което се бе надвесвало над нея с такава нежност предишната вечер? Това ли бе човекът, който бе прекарал онази тиха вечер със сестра си и с братовчедка си — толкова вежлив към едната, толкова нежен към другата, зачел се в Шекспир и заслушан в Шение?

Да, това бе същият човек, само че видян от друга страна — страна, която Каролайн още не бе зървала, въпреки че навярно бе достатъчно умна, за да предположи поне нейното съществуване. Несъмнено Каролайн също притежаваше някаква осъдителна черта — тя бе човешко същество, следователно бе несъвършена и ако беше видяла Мур в тази твърде лоша светлина, то вероятно би си помислила тъкмо това и би му простила. Любовта може да прости всичко, освен подлостта; подлостта убива любовта, осакатява дори естествената привързаност — без уважение истинската любов не може да съществува. Мур, въпреки всичките си недостатъци, бе достоен за уважение; неговото съзнание не познаваше нравствената уродливост, то не бе безнадеждно омърсено с петното на фалша, нито пък робуваше на низки страсти. Деятелният живот, за който бе роден и отгледан, го бе отвел по друг път, различен от безсмисления път на един ловец, спуснал се по дирите на удоволствията — той бе човек с достойнство, апостол на разума, а не жрец на чувствата. Същото можеше да се каже и за стария Хелстоун — никой от тези двама мъже не би излъгал, нито в изражението, нито в мислите, нито пък в словата си; за нито един от тях презряната черна бутилка, която току-що бе прибрана, не криеше очарование; и двамата можеха заслужено да употребят за себе си гордото название „господар на мирозданието“, тъй като нито един низък порок не властвуваше над тях — и видът им, и цялото им същество говореха за тяхното превъзходство над създания като клетия Сайкс.

Откъм двора се чу шум от тропота на множество нозе, след което настъпи тишина. Мур се приближи до прозореца, последван от Хелстоун; и двамата се изправиха от едната му страна — по-високият млад мъж застана зад нисичкия възрастен човек, — като внимателно надзъртаха навън, за да не ги забележат откъм двора; единственият отклик на това, което наблюдаваха, бе скептичната усмивка, проблеснала в сериозните им погледи.

В този момент се разнесе силно покашляне, характерно за ораторите, последвано от едно също тъй силно „шшт!“, чиято цел, както по всичко личеше, бе да накара гласовете на останалите няколко души да замлъкнат. Мур открехна леко прозореца, за да може да чува по-добре.

— Джоузеф Скот — започна да говори един гъгнив глас (Скот в този момент бе на пост пред вратата на кантората), — искаме да попитаме дали господарят ти е вътре и дали ще можем да поговорим с него?

— Ами че къде да е? — отвърна безгрижно Джо.

— Тогава ти ще бъдеш ли така добър (ударението падна върху „ти“), щото да му предадеш, че дванадесет души имат желание да се срещнат с него.

— Като отида да говоря с него, бих могъл също да му кажа и защо искат да го видят, ако случайно той се заинтересува — предложи Джо.

— По работа — бе отговорът.

Джо влезе в кантората.

— Сър, дванадесет души искат да ви видят по работа.

— Добре, Джо, ще се срещна с тях. Съгдън, елате, когато ви свирна.

Мур излезе навън с иронична усмивка на уста. Той се появи на двора, пъхнал едната си ръка в джоба, а другата — в жилетката си, с шапка, нахлупена до очи, която до известна степен засенчваше трепкащото в тях презрително пламъче. Дванадесет души чакаха навън, някои облечени в сини престилки; сред тях се открояваха двама, застанали на предна линия. Единият — дребен човечец, издокаран и с превзет вид бе вирнал нос нагоре; другият бе широкоплещест открояващ се колкото със сериозното си лице и с подобните на котка недоверчиви очи, толкова и с дървения си крак и яката си патерица; устните му бяха извити в подигравателна усмивка, като че ли се надсмиваше над някого или над нещо, а целият му вид говореше, че не е честен човек.

— Добро утро, мистър Бараклъф — весело се обърна към него Мур.

— Бог да ви дари спокойствие! — бе отговорът, при който мистър Бараклъф изцяло затвори обикновено полузатворените си очи.

— Благодаря, спокойствието е превъзходно нещо. Няма нищо друго на света, което да желая повече за себе си, но това едва ли е всичко, което имате да ми кажете. Предполагам, че не спокойствието е работата, по която искате да ме видите?

— Що се отнася до нашата работа — започна Бараклъф, — тя може да прозвучи странно, дори глупаво за уши като вашите, щото нали вие, мирянските синове, сте по-умни от огрените от божия светлина чада.

— На въпроса, моля. Чакам да чуя каква е целта на посещението ви.

— Ще я чуете, господине. Ако аз не мога да я предам, зад мен има единадесет души, дето да ми помогнат. Целта е велика и (полуприсмехулният тон на гласа му премина почти в скимтене) тя е цел на самия господ бог, а туй е най-добре.

— Да не искате дарение за нова методистка църква, мистър Бараклъф? Ако намеренията ви не са такива, не виждам тогава какво друго ви носи насам?

— Не този дълг ме доведе при вас, господине. Ала тъй като провидението само сложи тези думи в устата ви, ще се нагърбя със задачата да взема това, което можете да отделите, колкото и дребно да е — и най-малкото дарение е добре дошло.

— При тези думи той свали шапката си и я поднесе като просяшка паница напред. В същото време лицето му се разтегна в нагла усмивка.

— Ако ви дам шест пенса, вие ще ги изпиете.

Бараклъф вдигна нагоре дланите на ръцете си, както и бялото на очите си и този жест направи от него истинска карикатура на лицемерието.

— Интересен човек сте вие — каза Мур доста хладно и сдържано. — Не се стеснявате да ми покажете, че сте първостепенен лицемер, че измамата е вашият занаят. Сигурно наистина очаквате от мен да се засмея на хитростта, с която играете недодяланата си роля на шут, докато в същото време си мислите, че заблуждавате хората зад себе си.

Лицето на Моузес помръкна. Той разбра, че бе попрекалил. Тъкмо когато се канеше да отговори, вторият водач, чието търпение да стои на заден план се бе изчерпило, пристъпи напред. Този човек нямаше вид на измамник, макар че у него имаше нещо изключително самоуверено и самодоволно.

— Мистър Мур — започна той, като говореше също така гърлено и носово, произнасяйки бавно всяка дума, сякаш имаше намерение да даде нужното време на слушателите си, за да могат те да вникнат в необикновената изящност на словесността му, — вероятно би било оправдано да се каже, че по-скоро благоразумието, отколкото спокойствието, е целта на посещението ни. Ние идваме, на първо място, за да помолим да се вслушате в гласа на благоразумието, а в случай, че отхвърлите това, то мое задължение е да ви предупредя с езика на твърдата решимост, че тогава ще се прилегне (искаше да каже „прибегне“) до съответните мерки, което навярно ще доведе дотам, че да ви накара да осъзнаете глупостта… неразумостта, която явно направлява и съпътствува делата ви на търговец в тази индустриализирана част на страната. Хм!… Господине, ще се осмеля да отбележа, че като чужденец, идващ от далечни брегове, от друга четвърт и друга половина на глобуса, и захвърлен, така да се каже, като един стопроцентов изгнаник на това крайбрежие, на скалистите брегове на Албион[3], вие не сте в състояние да разберете нас и пътищата на нашите мисли, които биха могли да доведат до това, че положението на работниците да бъде подобрено. Ако, да си дойдем на думата, вие решите да се откажете от тази тъкачница тук и си заминете без всякакво протакане направо у дома си, където ви е мястото, то това ще е добре дошло. Лично аз не виждам никакви пречки за осъществяването на този план. Какво ще кажете за това, момчета? — обърна се той към останалите членове на делегацията, които извикаха в един глас: „Така! Така! Добре!“

— Браво, Ной! — промърмори Джо Скот, който бе застанал зад мистър Мур. — Моузес никога няма да може да надмине тая ти реч — скалистите брегове на Албион, че и другата четвъртина и половина! Ще падна! А ти от Антарктида ли идваш, приятелче? Моузес е съкрушен.

Моузес обаче не се остави да бъде съкрушен и реши да направи нов опит. Като метна един доста гневен поглед към „Ной“, той проговори на свой ред — сега вече произнасяше думите със сериозен тон, а сарказмът, довел го преди малко до провал, бе изоставен.

— Преди да забиете кола на своята шатра сред нас, мистър Мур, ние си живеехме в мир и спокойствие — да, мога да кажа, че наоколо цареше всеобща любов. Аз все още не съм човек на възраст, но мога да си спомня неща от около двадесет години назад, когато ръчният труд бе насърчаван и уважаван и никой зложелател не се бе осмелявал да носи тук тези машини, които са жива гибел. Аз не съм текстилец по професия, а шивач. Имам меко сърце и съм много чувствителен — когато видя, че моите братя са потъпквани, тогава аз, както моят велик съименник от миналото, заставам в тяхна защита; поради която причина сега разговарям с вас лице в лице и ви съветвам да се разделите с пъклените си машини и да наемете повече хора на работа.

— Какво ще се случи, ако не последвам съвета ви мистър Бараклъф?

— Господ да ви прости тогава. Нека той смекчи сърцето ви, господине.

— Имате ли нещо общо с последователите на Уезли[4], мистър Бараклъф?

— Хвала на бога! Благословено да е името му! Сега съм методист.

— Което съвсем не ви пречи да бъдете същевременно пияница и мошеник. Преди седмица, когато се връщах вечерта от пазара в Стилброу, ви видях да се въргаляте пиян край пътя; и докато проповядвате спокойствие, основно занимание в живота ви е да сеете недоволство. Вие не изпитвате към изпадналите в нужда бедняци нито грам повече съчувствие, отколкото към мен самия — подстрекавате ги да се бунтуват заради вашите користни намерения; така прави и този Ной. Вие и двамата сте нагли нехранимайковци, които не могат да си намерят място и си пъхат носа там, дето не им е работа. Главната ви подбуда е егоистичната амбиция, която е толкова опасна, колкото и детински глупава. Някои от хората, застанали зад вас, са честни, макар и подведени, но вас двамата определено смятам за лоши.

Бараклъф понечи да отговори.

— Тихо! Вече казахте своето, а сега ще се изкажа аз. Що се отнася до това вие или някой Джак, Джем или Джонатан да ми диктувате какво да правя — такова нещо няма да търпя нито за минута. Искат те от мен да напусна страната; умолявате ме да се разделя с машините си; в случай, че откажа, ме заплашвате. Хвърлям отказа си в лицето ви! Ето ме тук, до моята тъкачница; в нея ще докарам най-добрите машини, които изобретателите са създали. Какво ще сторите тогава? Най-много — а това никога няма да посмеете да извършите — да подпалите тъкачницата ми, да изпочупите машините, а мен да застреляте. А после? Да предположим, че тази сграда е вече пепел, а аз — труп. После? На вас говоря, момчета, дето сте застанали зад тези измамници — нима това ще спре хода на изобретенията и ще сложи край на науката? Нито за секунда! Друга, още по-модерна тъкачница ще се издигне от пепелищата на тази, а на мое място вероятно ще дойде някой още по-предприемчив собственик. Чуйте ме! Ще тъка платно както пожелая, по най-добрия начин, който мога да осигуря. В производството си ще използувам съоръжения, каквито аз избера. И който, след тези мои думи, посмее да се меси в делата ми, ще си понесе последствията. Сега ще ви дам пример, че говоря сериозно.

Той изсвири силно с уста. Съгдън, с жезъл и заповед за арестуване в ръка, незабавно се появи на сцената.

Мур рязко се извърна към Бараклъф:

— Вие сте били в Стилброу. Имам доказателства за това. Били сте там с маска на лицето и сте повалили един от моите хора със собствените си ръце — вие! Проповедник на евангелието! Съгдън, арестувайте го!

Моузес бе заловен. Чу се вик, последва и опит за освобождаването му, но дясната ръка на Мур, която до този момент бе скрита в пазвата, се появи, стиснала револвер.

— И двете цеви са заредени — заяви той. — Готов съм на всичко, затова стойте настрана!

Отстъпвайки назад, с лице към врага, той съпроводи жертвата си до кантората. Заповяда на Джо Скот да влезе вътре със Съгдън и арестанта и да залости вратата отвътре. Самият той започна да се разхожда напред-назад пред тъкачницата, отправил замислен поглед към земята, а ръката му висеше свободно надолу, но все още стиснала револвера. Останалите единадесет членове на делегацията го наблюдаваха известно време, като си пошушваха по нещо — най-накрая един от тях излезе напред. Този човек доста се различаваше от предишните двама оратори — бе грубоват, но скромен и с мъжествен вид.

— Нямам много вяра на Моузес Бараклъф — каза тоя — и бих искал да поговоря с вас, мистър Мур. Не съм дошъл тук воден от лоши помисли. Дойдох само с намерение да се оправят нещата, защото има много неправда. И сам виждате, че сме съвсем бедни, че сме затънали в немотия — семействата ни гладуват. Тези станове ни изместиха от работа, а без работа няма хляб. Какво да правим? Трябва ли да замълчим и да се оставим да измрем? Не. Езикът ми не може да произнася големи думи, мистър Мур, но смятам, че е срамота един разумен човек да умре от гладна смърт като някое животно — аз поне няма да го направя. Не съм за проливане на кръв — нито ще нараня някого, нито пък ще убия; не съм и за палене на тъкачници и чупене на машини, тъй като, както казахте вие, това няма да спре хода на изобретенията; но ще говоря, ще вдигна колкото се може по-голям шум. Да се изобретяват машини, може да е право дело, но знам, че не е право бедните да гладуват. Тези, дето управляват трябва да намерят начин да ни помогнат, трябва да прокарат нови закони. Ще кажете, че е трудно да се направи това — тогава ще трябва да нададем глас толкова по-силно, колкото повече на ония от парламента не им се иска да се заемат с това трудно дело.

— Тревожете ония от парламента колкото си щете — каза Мур, — но да тревожите собствениците на тъкачници, е нелепо. Аз например няма да се оставя да бъда тормозен.

— Корав човек сте вие — отвърна работникът. — Защо не ни дадете малко време? Защо не се съгласите да правите промените си по-бавно?

— Нима аз представлявам всички текстилци от Йоркшир? Отговорете ми!

— Вие сте сам.

— И единствен. И ако само за миг се позабавя, докато другите препускат напред, те ще ме прегазят. Ако направя това, което искате вие, ще фалирам само за един месец — моят банкрут ще нахрани ли гладните ви деца? Уилям Фарън, не ще приема вашите условия, нито на когото и да било другиго. Не ми говорете повече за машини — аз ще преследвам целта си неотклонно. Още утре ще докарам нови станове, а ако изпочупите и тях, ще докарам други, но няма да се предам.

При тези думи камбаната на тъкачницата удари дванадесет часа — бе време за обед. Мур рязко обърна гръб на делегацията и влезе в кантората си.

Последните му думи оставиха неприятно впечатление с коравосърдечието си — в този случай той не съумя да се справи благоприятно с една ситуация, на която бе господар. Ако бе разговарял по-любезно с Уилям Фарън — един много честен човек, който не изпитваше завист или омраза към хората, радващи се на по-добро положение от самия него, който не считаше, че е беда и несправедливост да си принуден да живееш от труда си, който би бил доволен от живота, ако успееше да си намери работа. — Мур можеше да спечели един приятел. Учудващо бе, че той беше способен да обърне гръб на такъв човек, без да прояви никакво съчувствие или опит за помирение. Бедният Уилям Фарън имаше вид на човек, изпаднал в крайна нужда. Изпитото му лице говореше, че бе гладувал в продължение на две седмици, а може би и месеци, но все пак в очите му хлътнали дълбоко в неговия посърнал, унил и сдържан лик, не се четеше жестокост и злоба — те все още излъчваха търпение. Как бе могъл Мур да се раздели с него само с думите „няма да се предам“, без да прояви доброжелателство, без да му вдъхне надежда, помощ?

По пътя към дома — някога, в по-добри времена това бе един приличен, чист и приятен дом, но сега, макар и все още чист, той бе неприветлив с бедността си — Фарън си задаваше този въпрос. Той стигна до заключението, че чужденецът бе егоистичен, безчувствен, а също, както си помисли, и глупав човек. Мисълта да емигрира, стига само да разполагаше със средства за това, му се струваше за предпочитане пред службата при такъв господар. Фарън се почувствува отчаян — бе загубил почти всякаква надежда.

Когато влезе у дома си, жена му грижливо и спретнато поднесе вечерята, която бе приготвила за него и за децата. Тя се състоеше само от овесена каша, която и без това бе съвсем малко. След като си изядоха порциите, някои от по-малките деца поискаха още. Това дълбоко разстрои Уилям — преди жена му да успее да го успокои, той стана от мястото си и се отправи към вратата. Подсвиркваше си някаква весела мелодия, която обаче не успя да възпре една-две тежки капки (прилични по-скоро на първите капки дъжд от бурен облак, от колкото на капките кръв, процеждащи се от раната на гладиатор), които се образуваха под клепачите на сивите му очи и тупнаха на прага. Той изтри очите си с ръкав и мрачно настроение смени моментната му слабост.

Уилям Фарън все още стоеше замислен и смълчан, когато един господин, облечен в черно, се приближи към него — веднага можеше да се забележи, че е свещеник. Но той не бе нито Хелстоун, нито Малоун, нито пък Дън или Суийтинг. Беше на около четиридесет години, със скромен вид, мургав и с доста посивели коси. Виждаше се, че леко понакуцва. Когато се грижи още повече, можеше да се забележи, че в изражението на лицето му има нещо отвлечено и печално, но щом застана пред Фарън, той вдигна поглед нагоре и тогава някаква ведрина заля замисленото му и сериозно лице.

— Ти ли си, Уилям? Как си? — попита той.

— Средна хубост, мистър Хол. А вие как сте? Ще влезете ли да си отдъхнете?

Мистър Хол, чието име вече бе споменато пред читателя (и който бе викарий на Нанъли — енорията, в която Фарън се бе родил и която бе напуснал само преди три години, за да се засели в Брайърфийлд, тъй като тук бе по-близо до тъкачницата в клисурата, където бе намерил работа), влезе вътре и след като поздрави домакинята и децата, се отпусна на един стол.

Той поде приветлив разговор за времето, което бе изтекло от заминаването на семейство Фарън от неговата енория, и за промените, които бяха настанали от тогава. Свещеникът отговори на въпросите за сестра си Маргарет, към която домакините проявиха оживен интерес. После на свой ред зададе някои въпроси най-накрая, като ги огледа през очилата си (носеше очила, защото бе късоглед) голата стая и изпитите бледи лица на своите слушатели, които го бяха наобиколили — децата се бяха струпали около коленете му, майка им и баща им бяха застанали пред него, — внезапно попита: А вие как сте? Как я карате?

Трябва да се отбележи, че мистър Хол, макар да бе високообразован човек, не само говореше със силен северняшки акцент, но често пъти си служеше с изрази, характерни за тази част на страната.

— Бедно — каза Уилям. — Всички сме без работа. Продадох вече повечето от покъщнината, както и сам можете да видите. А какво ще правим по-нататък, един бог знае.

— Да не би мистър Мур да те е уволнил?

— Уволни всички ни. А пък мнението ми за него вече е такова, че си мисля тъй — дори още утре да ме наеме отново, не бих отишъл да му работя.

— Не ти е присъщо да говориш тъй, Уилям.

— Знам, но сигурно ставам друг и за самия себе си — чувствувам, че се променям. Нямаше да се притеснявам, ако жена ми и децата имаха какво да ядат, но те гладуват, изпосталели са…

— Да, момчето ми, но и ти си на същия хал, сам го виждам. Тежки времена настанаха — накъдето и да се обърна, виждам само страдание. Седни, Уилям, седни и ти, Грейс, седнете да си поговорим.

И за да си поговорят по-добре, мистър Хол взе най-малкото от децата на коляното си, а ръката си сложи върху главата на следващото. Но когато тези дребосъци започнаха да го занимават с приказките си, той им направи знак да мълчат. След това насочи замисления си поглед към решетката на камината, където шепата въглени едва мъждукаха.

— Тъжни времена! — каза той. — Не отминават бързо. Такава е волята божия и тя ще пребъде. Но ни подлага на големи изпитания.

След това отново се замисли.

— Нямаш никакви пари, Уилям, а нямаш и нищо, което да продадеш, така ли?

— Не. Продадох един шкаф, часовника, махагоновата масичка и хубавия порцеланов сервиз за чай, който жена ми донесе като зестра, когато се венчахме.

— А ако някой ти заеме няколко лири, ще можеш ли добре да ги оползотвориш? Ще можеш ли да се захванеш с нещо друго, с някоя нова работа?

Фарън замълча, но жена му бързо отговори:

— Да, сигурна съм, че ще може; нашият Уилям е много способен. Ако разполагаше с две или три лири, би могъл да започне малко търговия.

— Ще можеш ли, Уилям?

— Ако е угодно на бога — отвърна бавно Уилям ще мога да закупя малко стока, малко ширити, малко конци и разни други неща, дето се търсят, и в началото мога да се заловя с разносна търговия.

— А вие знаете, господине — намеси се Грейс, — че Уилям нито пие, нито е мързелив, нито пък ще пропилее нещо ей така. Той ми е съпруг и не трябва да го хваля, но мога да заявя, че в цяла Англия няма по-трезвен и по-честен мъж от него.

— Ще поговоря тогава с един-двама от моите приятели и мисля, че мога да му обещая пет лири след няколко дни — в заем, разбира се, а не като подарък. Той ще трябва да ги върне.

— Разбирам, господине. Съгласен съм.

— А междувременно ето ти няколко шилинга, Грейс, за да има какво да ври на огъня, докато се оправите. А сега, деца, наредете се и кажете катехизиса, докато майка ви отиде да ви купи нещо за ядене, тъй като днес май не сте яли достатъчно. Започни ти, Бен. Как ти е името?

Мистър Хол остана, докато се върне Грейс. Веднага след това си тръгна, като стисна ръцете на Фарън и жена му. На самия праг им каза няколко кратки, но много искрени слова, изпълнени с религиозна утеха и съвети. Най-накрая с взаимно „Бог да ви благослови, господине!“ и „Бог да ви благослови, приятели мои!“ те се разделиха.

[1] Мойсей на английски се произнася Моузес. — Б.пр. ↑

[2] Братска трапеза или още Агапия — гощавка, символизираща братската любов и възникнала сред ранните християни вероятно във връзка с причастието; при методистите се е обособила като религиозна служба под тази форма. — Б.пр. ↑

[3] Архаично и поетично название на Англия. — Б.пр. ↑

[4] Джон Уезли (1703–1791) — основател на методизма. — Б.пр. ↑

Глава IX
Брайърмейнс

Хелстоун и Сайкс започнаха да сипят закачки и поздравления към Мур, когато се върна при тях след срещата си с делегацията. Той обаче приемаше толкова невъзмутимо потока от комплименти за проявената от него твърдост, а лицето му бе тъй навъсено, че приличаше на мрачен ден без никакъв слънчев лъч и повей на вятъра, ето защо пасторът, след като го огледа с изпитателен поглед, със закопчаването на палтото си сякаш затвори и устата си, която до този момент сипеше поздравления, и се обърна към Сайкс, чиито сетива не бяха достатъчно изострени, за да му дадат възможност да разбере без чужда помощ кога присъствието и словоизлиянията му представляват досада за околните.

— Хайде, господине — подкани го Хелстоун. — Пътищата ни са в една посока, поне за известно разстояние. Няма ли да е по-добре, ако си правим компания?

— Ще кажем довиждане на Мур и ще го оставим на щастливите видения, на които явно е предразположен да се наслаждава.

— А къде е Съгдън? — попита Мур, като вдигна поглед?

— Ах, да! — извика Хелстоун. — И аз не мързелувах, докато вие бяхте зает. Постарах се да ви помогна малко — налага се да се самополаская, но не без основание. Помислих си, че е по-добре да не се губи време. И така, докато вие си чуруликахте с онзи окаян господин — мисля, че името му беше Фарън — аз отворих този заден прозорец и викнах на Мъргатройд да докара двуколката на мистър Сайкс от обора. След това избутах Съгдън и брат Моузес, заедно с дървения му крак, през отвора и ги видях да се качват в двуколката (всичко стана с одобрението на нашият приятел Сайкс, разбира се). Съгдън пое юздите — той кара като Ииуя[1] и само след четвърт час Бараклъф ще бъде на безопасно място в затвора в Стилброу.

— Много добре, господине, благодаря ви — каза Мур. — Довиждане, господа — добави той, като любезно ги проводи до вратата и я затвори след тях.

През останалата част от деня Мур бе мълчалив и сериозен. Дори не размени никаква духовитост с Джо Скот, който пък, от своя страна, говореше на господаря си само за онова, което бе абсолютно необходимо за хода на работата, но често го поглеждаше с крайчеца на окото си, често идваше в кантората, за да стъкне огъня в камината, а веднъж, когато заключваше в края на работния ден (тъкачницата бе с намален работен ден поради застоя в търговията), отбеляза, че вечерта е приятна и че той би препоръчал на мистър Мур да се поразходи на чист въздух — щяло да му бъде от полза.

Чул тази препоръка, мистър Мур избухна в кратък смях и след като попита Джо на какво се дължи тази негова загриженост и дали не го мисли за някоя жена или дете, грабна ключовете от ръката му и го избута навън, но го повика обратно още преди да е стигнал до портата на двора.

— Джо, познаваш ли семейството на Фарън? Май не са много заможни, а?

— Как могат да са заможни, сър, като са без работа вече трети месец? И сам можете да се убедите, че при Уилям работите отиват на зле — останал е без пукната пара, а вече са продали повечето от покъщнината си.

— Беше добър работник, нали?

— Никога не сме имали по-добър, сър, откакто сме се захванали с тази тъкачница.

— Предполагам, че в семейството му са свестни?

— По-свестни не съм срещал — жена му е много умна и държи толкова чисто, че у тях спокойно можете да се храните на пода. Но в момента са много зле. Да можеше Уилям да започне работа като градинар или нещо подобно — той разбира от градинарство. Разправят, че навремето живял с някакъв шотландец, който го научил на тънкостите в този занаят.

— Сега можеш да си вървиш, Джо. Няма нужда да стоиш тук и да ме зяпаш така.

— Някакви нареждания, сър?

— Никакви, освен да изчезнеш оттук.

Което Джо съответно и направи.

Често пролетните вечери са студени и влажни и макар че денят бе хубав, стоплен още от утринното слънце, при залез въздухът поизстина и стегна земята, а преди да се здрачи, сланата коварно започна да полазва по избуяващата трева и по още неразтворилите се пъпки. Тя оцвети в бяло плочника пред Брайърмейнс (жилището на мистър Йорк), като тихомълком опустоши някои от нежните цветя, наболи в градината и по мъхавата повърхност на моравата му. А голямото дърво с дебел ствол и ширнали се клони, което охраняваше най-близкия до пътя фронтон, сякаш се мъчеше да се опълчи срещу сланата, която искаше да попари още голите му клони; подобна борба водеше и безлистната горичка от орехови дървета, издигащи се зад къщата.

В сумрака на безлунната, макар и звездна нощ живо блещукаха светлините на прозорците, които съвсем не навяваха мрачни мисли за самота, нито дори за тишина. Брайърмейнс бе близо до пътя. Това бе доста стар дом построен още преди да прокарат този път, а в годините, когато една виеща се в гората пътека представляваше единственият начин да се стигне до това място. Брайърфийлд бе само на една миля от тук — от тази посока долиташе глъчка, а и отблясъците му лесно можеха да се видят. „Брайърчапъл“ един просторен и новоизлюпен методистки храм на бога се издигаше на стотина крачки оттук; и тъй като дори и сега в него се извършваше богослужение, светлините от прозорците му хвърляха ярки отблясъци върху пътя, докато един химн от най-необичайно естество, който би накарал всеки истински квакер да почувствува неудържимо желание за танц, будеше ехото от всички краища на околността. Само някои откъслечни думи се чуваха по-отчетливо — ето два примера от текстовете на две различни мелодии, защото певците преминаваха от химн на химн и от мелодия на мелодия със завидна лекота и размах.

Каква ли е таз

борба за живот

и болка, и страст,

и кървава пот?

Глад, напаст и мор,

и трус подир трус,

вестете във хор,

че иде Исус!

Победата с брадва

кове се и с меч

и войнът се радва

на кръв и на сеч!

Той своите врази

един подир друг

със плам ще срази

и с огнен юмрук!

Последва звънка молитва, придружена от страховити стенания. Един вик „Намерих свободата!“ и цял хор „Доуд на Бил намери свободата!“ отекнаха откъм църквата, а след това подеха всички гърла на събраното там множество:

Колко милост към мен!

Колко аз съм блажен!

Че очаква ме жребий велик!

В твойто паство събран,

със народа ти слян,

да живея до сетния миг!

О, с каква доброта

Бог избрал е пръстта

да го слави по целия свят!

И под божия флаг

да тръби пак и пак

с колко благост е Господ богат!

О, безмерна любов!

Сипе тя благослов

връз труда ми от своя амвон.

По пастирски следи

прекосих тез води

и видях — бяха те легион!

Кой ги днес призова

и кои ли слова

ги събраха във пъстър венец?

Шепне мойто сърце:

„Те са божи овце“,

и прославя и Бог, и Агнец.

След нов и по-продължителен интервал, изпълнен с викове, писъци, подмятания, френетични възгласи и агонизиращи пъшкания, последваха още стихове, които сякаш дойдоха като капак на целия шум и плам:

Спяхме до зловеща паст,

Адът зееше над нас;

божа Милост долетя,

от греха спаси ни тя.

Плячка в пещера на скот,

ний треперим цял живот;

но от всеки зъб жесток

отдалеч ни пази Бог.

Нека…

(Тук ужасният рев, с който бяха изпети последните няколко стиха, би разстроил слуха на всеки нормален човек.)

Нека викнем в тая вис

и във пламъка пречист,

в огнената му уста

да възславяме Христа!

Покривът на параклиса не се срути, което само можеше да послужи като доказателство за майсторството на строителите му.

Но ако божият храм кипеше от живот, то същото можеше да се каже и за Брайърмейнс, макар че този дом определено се радваше на една по-умерена степен на жизненост в сравнение с храма. Някои от прозорците му също светеха — по-ниските гледаха към моравата, а пердетата закриваха вътрешността, като отчасти потулваха светлината на свещите, но не успяваха да заглушат звуците на гласове и смях. Ние сме удостоени с привилегията да влезем през парадния вход и да проникнем в това домашно светилище.

Не присъствието на външни лица прави жилището на мистър Йорк така оживено, тъй като тук няма никой, освен членовете на семейството му, а те са събрани в най-отдалечената стая вдясно — задната всекидневна.

Това е стаята, в която семейството обикновено се събира вечер. На дневна светлина може да се види, че прозорците са от разноцветно стъкло — преобладаващите тонове са пурпур и кехлибар и ограждат в средата по един медальон в по-пастелни цветове: първият представлява почтеният лик на Уилям Шекспир, а вторият спокойното лице на Джон Милтън. По стените са окачени няколко пейзажа от Канада — зелени гори и сини реки и езера, а сред тях сияе едно нощно изригване на Везувий; пламъците му ярко тлеят на фона на хладната пяна, синевата на водопадите и смрачените дебри на горите.

Огънят, който огрява стаята, читателю, е такъв, какъвто, ако си от Южна Англия, едва ли си виждал често да гори в камината на един частен дом — това е чистият и сгряващ огън на въглени, натрупани високо в широката камина. Мистър Йорк настоява да се пали такъв огън даже и през топлите летни дни. В момента той седи край него с книга в ръка, а в близост до лакътя му има малка кръгла поставка със свещ на нея; но той не чете, а наблюдава децата си. Срещу него е седнала съпругата му — дама, която мога да опиша с подробности, но ми липсва вдъхновение за тази задача. И все пак я виждам съвсем ясно пред себе си — едра жена с изключително сериозен вид, чието лице и стойка на раменете говорят за известна угриженост; но това не е някаква всепоглъщаща и неизбежна грижа — по-скоро тя е от рода на онова доброволно и достойно за пример бреме, с което се нагърбват хората, които смятат, че да бъдат мрачни, е тяхно задължение. Какво да се прави! Обзета от тази мисъл, мисис Йорк ходеше навъсена сутрин, обед и вечер; и тежко на всяко нещастно създание — особено ако бе от женски пол, — което в нейно присъствие дръзваше да демонстрира грейналото си изражение и светлите чувства на веселото си сърце. Според нея веселостта бе проява на богохулство, а жизнерадостта — на лекомислие; в това отношение тя не правеше никаква разлика. Въпреки всичко мисис Йорк бе много добра съпруга и внимателна майка, която непрестанно се грижеше за децата си и бе искрено привързана към съпруга си, единственият й недостатък в това отношение беше, че ако можеше да наложи волята си, тогава тя не би му позволила да има друг приятел на света, освен самата нея — не можеше да понася нито един негов роднина и затова ги държеше на разстояние от себе си.

Между нея и мистър Йорк цареше пълно разбирателство: и все пак по природа той бе общителен и гостоприемен човек, защитник на семейното единство, а на млади години, както се говореше, бе харесвал само жизнени и приветливи жени. Защо бе избрал нея и как успяваха да се погаждат един с друг — това бе твърде озадачаващ въпрос, който можеше да бъде разрешен само ако човек разполагаше с нужното време, за да се впусне в анализ на случая. Тук ще бъде достатъчно да кажем, че характерът на Йорк си имаше своите мрачни и слънчеви страни и че мрачните му страни срещаха съчувствие и сродност в цялата постоянно свъсена като облак натура на жена му. Що се отнася до всичко останало, тя бе жена с характер — никога не говореше безсмислени или банални неща, имаше строги, но демократични възгледи за обществото и доста скептични схващания за човешката природа, смяташе себе си за съвършена и непогрешима, а останалата част от света за тълпа от грешници. Главният й недостатък бе едно всепоглъщащо, вечно и непоколебимо подозрение спрямо всички хора и неща, спрямо всяко верую и всякакви партии — това подозрение бе като перде пред очите й, като водач — измамник по пътя й, накъдето и да погледнеше, накъдето и да се обърнеше. Можеше да се предположи, че потомците на една такава двойка вероятно няма да израснат като съвсем обикновени деца; това бе и самата истина. Пред очите ти са шест от тях, читателю — най-малкото е още бебе; то все още принадлежи изцяло на майка си и затова тя все още не е започнала да се съмнява в него, не е започнала да го подозира и порицава; то живее благодарение на нея, то е в ръцете й, притиска се до нея обича я повече от всичко на света. Тя е сигурна в това, защото, тъй като то живее благодарение на нея, нещата не биха могли да стоят другояче — затова и го обича. Следващите две са момичета — Роуз и Джеси. В момента и двете са до коляното на баща си. Те рядко се приближават до майка си, и то само когато са длъжни да сторят това. Роуз, по-голямата, е на дванадесет години; тя прилича на баща си, при това най-много от цялото му потомство — но копието на неговата глава от гранит при нея е изваяно от слонова кост; всяка черта е смекчена по цвят и извивка. Лицето на самия Йорк е сурово; това на дъщеря му не е сурово, нито пък красиво, а с обикновени черти и с детски овал; закръглените и бузи цъфтят, а що се отнася до сивите й очи, те не приличат на очите на дете — в тях грее някаква сериозна душевност. Тя все още е млада, но ще съзрее, ако е жива и здрава. Нито баща й, нито майка й могат да се мерят с нея по дух. Черпещ от сърцевината на всеки от тях, един ден нейният дух ще надмине техните — той ще бъде по-силен, по-пречистен и възвишен. Сега Роуз е едно тихо, понякога упорито момиченце; майка й желае да направи от нея такава жена, каквато е тя самата жена с мрачни и нерадостни задължения, ала главата на Роуз е изпълнена с кълновете на идеи, които никога не са минавали през ума на майка й. За нея е истинска мъка, когато често пъти тези идеи биват потъпквани и потискани. Тя все още не е възнегодувала, но ако натискът върху нея стане прекомерно силен, един ден ще надигне глава и това ще бъде завинаги. Роуз обича баща си — той не я възпитава с желязна десница, а е добър с нея. Понякога у него се вселява страх, че тя няма да живее дълго — толкова ярки са искрите на интелигентност, които на моменти проблясват в погледа й и се появяват в речта й. Тези опасения често го карат да бъде печално нежен с нея. Той не знае, че Джеси ще умре млада — та тя е толкова весела, толкова бъбрива и необикновена още отсега. Горещи се, когато я предизвикват, но е любвеобилна, когато я галят; понякога е нежна, понякога шумна, взискателна е, но и великодушна, не познава страх — от майка си например, на чието сурово и строго господство често се е противопоставяла, — но е готова да се облегне на всеки, който би й помогнал. Джеси, с малкото си изострено личице, пленително бърборене и очарователен характер, е създадена да бъде любимка на баща си. Странно, че по външност тази кукла прилича във всяко отношение на майка си, както Роуз прилича на баща си, и все пак физиономията й е толкова различна!

Мистър Йорк, ако в този момент поставят пред очите ви едно вълшебно огледало, в което да видите дъщерите си такива, каквито ще бъдат след двадесет години, какво бихте си помислили? Вълшебното огледало е тук — ще узнаете съдбите им, а най-напред тази на любимката ви Джеси.

Познавате ли това място? Не, никога не сте го виждали, но можете да разпознаете тези дървета, зеленината наоколо — кипариса, върбата, тиса. Виждали сте и преди каменни кръстове като тези, както и такива изсъхнали венци от цветя. Тук е мястото — зелена трева и сив мрамор; под него спи Джеси. Дъщеря ви изживя само своята пролет — обичана бе много, както бе обичала и тя. Често в своя кратък живот бе проливала сълзи, често пъти бе спохождана от мъка; но в промеждутъците се бе усмихвала и бе радвала всеки, който я погледнеше. Умря спокойна и щастлива в грижовните ръце на Роуз, тъй като Роуз бе нейна опора и закрила в много изпитания — в онази тежка минута двете момичета бяха сами в една чужда страна и земята на тази страна прие Джеси в себе си.

Вижте сега Роуз две години по-късно. Кръстовете и венците бяха странни, но възвишенията и горите в този пейзаж са още по-странни. Той е далеч от Англия далечни трябва да са тези брегове, които изглеждат тъй безлюдни и тъй пищни. Това е някаква девствена пустош — незнайни птици пърхат с криле около тези гори; реката, на чийто бряг е седнала замислена Роуз, и е в Европа. Малкото я тихо йоркширско момиченце е самотен отшелник в една страна от южното полукълбо. Ще се върне ли то някога?

Трите най-големи деца са момчета — Матю, Марк и Мартин. Насядали са заедно в ъгъла, улисани в някаква игра. Обърнете внимание на главите им — при пръв поглед толкова еднакви, при втори — съвсем различни, а при трети — толкова противоположни. И тримата са с тъмни коси, с тъмни очи и с розови бузи. Всички до един притежават дребни английски черти; и тримата приличат по малко на майка си и на баща си и все пак всеки от тях си има своя собствена отличителна физиономия, което говори за индивидуалност на характерите.

Няма да говоря много за Матю, първородното дете в този дом, макар че е невъзможно човек лесно да отдели поглед от него и да престане да гадае какви качества крие или пък показва неговият образ. Външността му не е обикновена — тази гарвановочерна коса, бялото чело, румените бузи, подвижните тъмни очи са сами по себе си хубави черти. Но защо ли, колкото и да търсите с поглед из стаята, ще намерите само едно нещо, при това най-страшното, с което лицето на Матю има известна прилика и на което, от време на време, може да го оприличите — изригването на Везувий? Душата на това момче сякаш е изтъкана от пламък и сянка — в нея няма нито дневна светлина, нито слънчево сияние, нито пък някой чист и хладен лунен лъч я е огрявал някога. Тялото му на англичанин, но душата му явно не е английска — човек може да ги оприличи на италиански кинжал в майсторски изработена английска ножница. Нещо го е раздразнило в играта — погледнете колко е намръщен. Мистър Йорк вижда това и какво, казва? С невисок глас той умолява другите двама; „Марк и Мартин, не дразнете брат си“ Това е тонът, който двамата родители винаги използуват. На теория те заклеймяват пристрастността — в този дом не се признават никакви права на първородството; но пък никога не се позволява Матю да бъде ядосван, не се позволява някой да му се противопоставя — всяко препятствие е премахвано от пътя му с такава енергичност и усърдие, с каквото се гасят пламъци, плъзнали към сандък с барут. „Отстъпки и помирение“ е девизът на родителите винаги когато Матю е засегнат. И ето че републиканците създават тиранин от собствената си плът и кръв. Това се знае и чувствува от по-младите издънки в душите си те се бунтуват срещу тази неправда — не разбират подбудите на родителите ги, а виждат само разликата в отношението. Драконовите зъби[2] са вече посети сред младите гълъби с маслинени клонки в човките си и един ден те ще пожънат разногласие.

Марк е хубаво момче и притежава най-правилните черти в семейството. Той е изключително спокоен, има проницателна усмивка и може да изрича най-сурови и нараняващи думи с най-кроткия тон на света. Въпреки спокойствието челото му издава упоритост и напомня, че тихите води невинаги са най-безопасни. Освен това той е твърде неподвижен и флегматичен, за да е щастлив. Животът никога няма да донесе много радост на Марк — когато стане на двадесет и пет години, той ще се чуди защо хората се смеят и всички, които изглеждат весели, ще смята за глупаци. Поезията няма да съществува за Марк нито в литературата, нито в живота; най-добрите й излияния ще му звучат само като декларации и бъркотия, а ентусиазмът ще буди у него отвращение и презрение. Марк не ще има младост — докато е все още млад на години, сърцето му ще бъде на възрастен човек. В момента тялото му е на четиринадесет години, а душата му е вече на тридесет.

Мартин, най-младият от тримата, притежава по-друга природа. Неговият живот може да бъде или да не бъде кратък, но със сигурност ще бъде чудесен — Мартин ще премине през всички негови илюзии, полуповярвал в тях, ще им се наслади напълно, а сетне ще ги отмине. Това момче не се откроява с някаква красота — поне не може да се сравнява с братята си в това отношение; той е с най-обикновена външност, но се е потулил в собствената си обвивка, която ще носи докъм двадесетата си година; след това ще се отърси от нея и в този период ще приеме образа на привлекателен момък. До тази възраст ще притежава недодялани обноски може би и непретенциозни дрехи; но какавидата ще запази способността си да се превърне в пеперуда и тази промяна ще настане с настъпването на необходимия за нея сезон. За известен период Мартин ще бъде суетен като истинско конте, ще копнее за удоволствия и за възхищение, но също така ще жадува и за знания. Ще иска да има всичко, което светът може да му даде от градината на удоволствията и градината на познанието. Вероятно ще черпи с пълни шепи от всяка, а когато задоволи жаждата си — тогава какво? Не зная. Мартин може да стане забележителен човек, но дали това ще се сбъдне, или не, никой пророк не е в състояние да предскаже — лъчът на никакво прозрение не пада върху тази загадка.

Ако разгледаме семейството на мистър Йорк в съвкупност, ще видим, че в тези шест млади глави има толкова умствена мощ, толкова оригиналност, толкова много активна енергия, че поделени между половин дузина обикновени деца, биха дали на всяко едно доста повече от средния разум и умствени способности. Мистър Йорк знае това и се гордее с домочадието си. Тук-там сред хълмовете и бърдата на Йоркшир се срещат такива семейства — необикновени, изпълнени с жизненост и енергия, с пълнокръвни жили и пълноценен ум, малко необуздани в гордата си сила и непоклатими в първичната си мощ; на тях им липсват изисканост, деликатност и покорство, но пък са здрави, волни и жизнени като орлите по скалите или жребеца в степта.

На вратата на стаята леко се почука. Момчетата вдигаха толкова шум с играта си, а освен това малката Джеси така сладко пееше една шотландска песен на баща си, който много обичаше шотландски и италиански песни и бе научил дъщеря си на някои от най-хубавите, че никой не бе чул звънеца на външната врата.

— Влез — каза мисис Йорк със своя преднамерено сподавен и сериозен глас, който винаги придобиваше някакво мрачно, подобаващо за погребение звучене, макар че тя най-често използуваше този тон, за да нареди да направят пудинг в кухнята, да напомни на момчетата да си закачат шапките в коридора или да подкани момичетата към ръкоделието им. — Влез!

И в стаята се появи Робърт Мур.

Обичайната сериозност на Мур, както и въздържателските му навици (никога сандъкът със спиртните напитки не се качваше горе, когато той идваше вечер на гости) го бяха представили дотолкова добре в очите на мисис Йорк, че тя все още не го бе превърнала в обект на укоризнена престрелка между себе си и своя съпруг; все още не бе решила, че той е обременен от някаква тайна, която го възпира да се ожени, или пък че е вълк в агнешка кожа — открития, които бе направила наскоро след женитбата си по отношение на повечето от незадомените приятели на мъжа си и които доведоха до съответното изключване на тези личности от състава на гостите около трапезата й: за тази част от поведението й наистина можеше да се каже, че притежава своите справедливи и разумни, както и своите сурови страни.

— А, вие ли сте? — обърна се тя към Мур, който се приближи към нея и й подаде ръката си. — Какво ви кара да скитате по това време на нощта, когато трябва да сте си у дома?

— Нима може да се каже, че един ерген има дом госпожо?

— О! — отвърна мисис Йорк, която ненавиждаше условностите на преднамереното любезничене толкова колкото ги ненавиждаше и съпругът й; много рядко прибягваше до тях, а неукрасената й реч целеше да предизвиква от време на време възхищение, но по-често тревога. — О! Няма нужда да ми говорите празни приказки; всеки ерген може да си има дом, стига да поиска. Нима вашата сестра не се грижи за дома ви?

— Това не е достатъчно — присъедини се и мистър Йорк. — Хортенз е почтена мома, но когато бях на годините на Робърт, имах пет или шест сестри, всичките, възпитани и грижовни като нея, и въпреки всичко, Хестър, това не ми попречи да си потърся жена.

— Горчиво се е разкайвал, че се ожени за мен — добави мисис Йорк, която обичаше от време на време да отправя по някоя иронична шега срещу брака, та дори и за своя сметка. — Разкайвал се е най-горчиво, Робърт Мур, и можете напълно да му вярвате, като погледнете наказанието му (при тези думи тя посочи децата). Кой би се нагърбил да тегли с тези синковци, ако имаше изход? Не е само идването им на бял свят, макар че само по себе си и то е голяма беля, но те всички трябва да бъдат хранени, обличани, възпитавани, за да се установят в живота. Млади ми господине, когато ви налегне изкушението да се жените, помислете за нашите четирима синове и две дъщери и поне два пъти се огледайте, преди да направите решителния скок.

— В момента ни най-малко не съм обзет от подобно изкушение — мисля, че днешните времена не са подходящи за женитба, нито пък за семеен живот.

Подобно мрачно твърдение несъмнено би спечелило одобрението на мисис Йорк — тя кимна и изпъшка в знак на съгласие, но само след минута каза:

— Не отдавам голямо значение на соломоновската мъдрост у хора на вашите години — тя ще бъде смутена още от първото ви увлечение. Между другото, защо не седнете, господине — надявам се, че сте в състояние да разговаряте седнал също така добре, както и прав?

Това бе начинът, по който мисис Йорк канеше гостите си да седнат. Мур едва бе приел поканата й, а малката Джеси вече беше скочила от коляното на баща си и полетяла към ръцете му, които моментално бяха протегнати, за да я поемат.

— Искате да го жените — каза тя на майка си с доста възмутен тон, след като с лекота бе повдигната на коляното му, — а всъщност той сега е женен или почти женен, обещал ми е да се ожени за мен още миналото лято, когато ме видя за пръв път в новата ми бяла рокля със синия колан. Нали, татко? (Тези деца не бяха свикнали да казват „татенце“ и „мамичко“ — майка им не позволяваше подобни преструвки.)

— Да, моето момиче, той обеща, готова съм да бъда свидетелка. Но я го накарай да го повтори пак, Джеси — такива като него са големи измамници.

— Той не е такъв, твърде е хубав, за да е измамник — заяви Джеси, като погледна нагоре към своя любимец, изпълнена с доверие в предаността му.

— Хубав! — извика мистър Йорк. — Именно това е причината, а също и доказателството, че е разбойник.

— Но изглежда твърде печален, за да е измамник — намеси се един тих гласец, идващ иззад стола, на който седеше главата на семейството. — Ако се усмихваше постоянно, бих си помислила, че бързо забравя обещанията си, но мистър Мур никога не се смее.

— Твоят сантиментален хубавец е мошеник над мошениците, Роуз отбеляза мистър Йорк.

— Той не е сантиментален — отвърна Роуз.

Мистър Мур се обърна към нея, леко изненадан и същевременно усмихнат:

— Защо мислите, че не съм сантиментален, Роуз?

— Защото чух една дама да го казва.

— Voila, qui devient interessant![3] — възкликна мистър Йорк, като придърпа креслото си по-близо до камината. — Една дама! Звучи доста романтично. Трябва да разберем коя е тя. Роузи, пошепни ми името й, без той да го чуе.

— Да не си посмяла да проговориш, Роуз — намеси се мисис Йорк по обичайния си начин, способен да убие всяко радостно чувство, — нито пък Джеси! Децата, особено момичетата, трябва да мълчат в присъствието на възрастни.

— А тогава защо са ни езиците? — наперено попита Джеси, докато Роуз само погледна майка си с изражение, което подсказваше, че ще запомни тази максима и ще я обмисли на спокойствие. След минута самовглъбено мълчание тя попита:

— А защо особено момичетата, мамо?

— Първо, защото аз казвам така; и второ, защото дискретността и сдържаността са най-ценните качества за едно момиче.

— Мила госпожо — отбеляза Мур, — това, което казвате, е отлично. То дори ми напомня за наблюденията на скъпата ми сестра, но пък едва ли може да важи за тези дечица. Позволете на Роуз и Джеси свободно да разговарят с мен — в противен случай ще бъда лишен от главното удоволствие на посещението си. Обичам да разговарям с тях и това винаги ми е приятно.

— Нима не е тъй? — попита Джеси. — Много по-приятно отколкото ако е заобиколен от недодяланите момчета. Самата вие ги наричате така, мамо.

— Да, mignonne[4], хиляди пъти по-приятно; стига ми, че по цял ден около мен има куп недодялани момчета, poulet[5].

— И без това — продължи Джеси — повечето хора обръщат внимание само на момчетата, изглежда, всички мои чичовци и лели мислят, че племенниците им са по-добри от племенничките им; а когато тук идват на гости господа, те винаги разговарят с Матю, Марк и Мартин и никога с Роуз или с мен. Мистър Мур е наш приятел и ние ще си го запазим, но знай, Роуз, че той е не толкова твой приятел, колкото мой. Той е моят личен приятел, запомни това!

При тези думи тя повдигна малката си ръчичка с поучителен жест.

Роуз бе свикнала с поучителните жестове на тази ръчичка. Всеки ден нейната воля бе прекършвана от волята на малката буйна Джеси — тя бе ръководена и побеждавана от Джеси в хиляди неща. Винаги когато се появяваше възможност да изтъкнат себе си или да се позабавляват, Джеси заставаше начело, а Роуз безмълвно се оттегляше назад; а когато трудните страни на живота — работа или пък някакви лишения — се изправяха пред тях, Роуз инстинктивно се нагърбваше, като добавка към своя дял, с това, което можеше да поеме от дела на сестра си. Джеси бе вече решила за себе си, че когато порасне достатъчно, ще се омъжи, а за Роуз бе отредила съдбата на стара мома, която да живее с нея, да се грижи за децата й и за дома й. Подобно състояние на нещата не е рядко явление между две сестри, когато едната от тях е по-невзрачна, а другата е красива; но ако в този случай съществуваше някаква разлика във външността, то предимството бе на страната на Роуз — нейното лице притежаваше по-правилни черти от изостреното лице на сестра й. Джеси обаче бе предопределена да притежава, наред с развитата си интелигентност, дара на очарованието, силата да пленява, когато, където и когото пожелае. Роуз щеше да има прекрасна и щедра душа, високообразован и благороден ум, предано сърце, но умението да пленява нямаше да й принадлежи.

— А сега, Роуз, кажете ми името на тази дама, която заявила, че не съм сантиментален — подкани я Мур.

Роуз нямаше намерение да го измъчва — в противен случай щеше да го подържи известно време в неведение. Тя изрече кратко:

— Не мога — не зная името й.

— Опишете ми я — как изглежда? Къде я срещнахте?

— Когато отидохме с Джеси да прекараме деня в Уинбъри с Кейт и Сюзън Пирсън, които току-що се бяха върнали от училище, в дома на мисис Пирсън имаше празненство и някакви дами бяха седнали в ъгъла на гостната и си говореха за вас.

— Никоя от тях ли не познавате?

— Хана, Хариет, Дора и Мери Сайкс.

— Добре. А лошо ли говореха за мен?

— Някои от тях — да. Наричаха ви мизантроп. Запомних тази дума и като се върнах у дома, я потърсих в речника — означава човекомразец.

— И какво още?

— Хана Сайкс каза, че сте надуто конте.

— Това е дори още по-добре! — възкликна мистър Йорк, заливайки се от смях. — Направо чудесно! Хана е онази червенокосата, нали? Не е лошо момиче, но е малко слабовато в главата.

— Май когато става дума за мен, никак не й липсва ум — каза Мур. — Надуто конте, виж ти! Добре, Роуз, продължавайте.

— Мис Пирсън каза, че у вас имало някаква превзетост и че с тъмната си коса и бледо лице сте й приличали на някакъв сантиментален глупак.

Мистър Йорк отново се засмя, като този път дори и мисис Йорк се присъедини към него.

— Вижте как ви ценят зад гърба ви — каза тя. — И все пак ми се струва, че на мис Пирсън й се иска да ви хване в капана; тя ви хвърли око, още когато пристигнахте в Англия, нищо че е на тези години.

— Никой ли не й се възпротиви, Роузи? — попита мистър Мур.

— Една дама, която не познавам, защото никога не е идвала у нас, макар да я виждам всяка неделя на църква! Тя сяда на пейката до амвона. Обикновено гледам към нея, а не в молитвеника си, защото прилича на една картина в нашата трапезария, където една жена държи гълъб в ръка; поне очите и са като на жената от картината, а също и носът; той е правилен и някак си прави цялото й лице да изглежда чисто и хубаво.

— И ти не я познаваш! — възкликна Джеси с безкрайна изненада в гласа. — Защо ли всъщност се учудвам! Мистър Мур, често се питам в какъв ли свят живее моята сестра; сигурна съм, че не прекарва цялото си време на този свят — човек постоянно открива, че не знае нищо за такива дреболии, които са известни на всеки. Като си помисля, че всяка неделя се отправя към църквата със сериозен вид, а там по време на цялата служба не отделя очи от една определена личност, без нито веднъж да я попита за името й! Това е Каролайн, племенницата на пастора — сега си спомних всичко.

Мис Хелстоун доста се ядоса на Ан Пирсън и каза:

„Робърт Мур не е нито превзет, нито сантиментален; съвсем погрешно съдите за характера му или по-скоро никоя от вас не знае нищичко за него.“ А сега да ви кажа ли как изглежда тя? Мога много по-добре от Роуз да описвам как изглеждат хората и как са облечени.

— Да чуем.

— Тя е приятна и красива; има прекрасна бяла шия и дълги меки къдри, които падат свободно, а цветът им е кестеняв, но не тъмен; говори тихо, с ясен глас; движи се леко и безшумно, често ходи с една сива копринена рокля; много е спретната — роклите й, обувките й, ръкавиците й, всичко й седи като излято. Според мен тя е истинска дама и когато порасна, искам да приличам на нея. Ще ви подхождам ли, ако бъда като нея? Наистина ли ще се ожените за мен?

Мур погали Джеси по косите — за секунда той изглеждаше така, сякаш искаше да я притегли към гърдите си, но вместо това я побутна малко по-далеч от себе си.

— Значи не ме искате? Отблъсквате ме, така ли?

— Но как, Джеси, та вие не мислите за мен — никога не сте навестявали моя дом.

— Защото не ме каните.

Тук мистър Мур отправи покана и към двете момичета да го посетят на следващия ден и обеща да им купи подаръци, тъй като щеше да ходи в Стилброу рано сутринта; той отказа да им съобщи какви ще са подаръците, а им заръча да дойдат в дома му и да ги видят сами. Джеси се готвеше да отвърне нещо, когато едно от момчетата неочаквано се намеси.

— Знам я тази мис Хелстоун, за която всички толкова много говорите — тя е грозна. Мразя я! Мразя всички жени! Чудя се за какво ли са били създадени.

— Мартин! — каза баща му, тъй като това беше Мартин. В отговор момчето извърна към стола на баща си младото си скептично лице, върху което бяха изписани полушеговитост и полунепокорство. — Мартин, момчето ми, ти си само един наперен хлапак; някой ден ще станеш нечувано конте, но не се отказвай от тези свои твърдения; Виж, ще запиша думите ти в бележника си. (Баща му извади един бележник с кожена подвързия и написа нещо в него така, че всички да забележат действията му.)] След десет години, Мартин, ако и двамата сме живи дотогава, ще ти припомня тези слова.

— И тогава ще твърдя същото — винаги ще мразя жените; те са толкова престорени, за нищо друго не мислят, освен да се кипрят с нови дрехи и да се въртят около теб, за да им се възхищаваш. Никога няма да се оженя, ще си остана ерген.

— Така, момчето ми! Добре! Хестър (той се обърна към съпругата си), когато бях на годините му, бях същият като него — истински противник на брака. И какво стана? На двадесет и три години — тогава скитах из Франция, Италия и един бог знае още къде! — всяка вечер, преди да си легна, си навивах косата, носех халка на ухото си и щях да си сложа и на носа, ако модата го изискваше. И всичко това, за да придобия чар и да бъда харесван от жените. И с Мартин ще стане същото.

— Така ли? Никога. Аз съм по-умен. Какъв палячо сте били, татко! А за дрехите се заклевам, че никога няма да сложа нещо по-контешко от това, с което ме виждате в момента. Мистър Мур, винаги ходя в синьо от главата до петите, а другиго ми се смеят и в училище ме наричат „моряка“. Аз пък им се надсмивам още повече и им казвам, че са свраки и папагали, защото саката им са в един цвят, жилетките — в друг, а панталоните — в трети. Винаги ще нося дрехи в синьо и само в синьо — според мен е недостойно човек да се облича в шарени дрехи.

— Само след десет години, Мартин, нито един шивач не ще разполага с онзи разнообразен избор на цветове, който вкусът ти ще изисква; нито един парфюмериен магазин не ще може да предложи достатъчно изискани есенции за придирчивото ти обоняние.

Лицето на Мартин в този момент изразяваше презрение, но той не благоволи да допълни отговора си с още нещо. Междувременно Марк, който от известно време се ровеше сред купчина книги, струпани върху една масичка отстрани, взе думата. Той проговори със странен глас, тих и бавен, и с такъв израз на каменна ирония върху лицето си, който не подлежеше на описание.

— Мистър Мур — каза той, — вероятно си мислите, че мис Каролайн Хелстоун ви е направила комплимент, като е казала, че не сте сантиментален. Струва ми се, че малко се развълнувахте, когато сестрите ми ви предадоха този разговор, сякаш бяхте поласкан — изчервихте се, както прави и едно суетно момченце от нашето училище, което винаги смята за уместно да се изчервява, щом му се присмеят за нещо в класа. За ваше сведение, мистър Мур, проверих думата „сантиментален“ в речника и видях, че означава „пропит от чувства“. А пък „чувство“[6] в речника се обяснява и като мисъл, идея, представа. Следователно сантиментален е този човек, който притежава мисли, идеи или представи, а съответно несантиментален е онзи, който е лишен от мисъл, идея или представа.

Тук Марк спря — той нито се усмихваше, нито пък се оглеждаше за някаква проява на възхищение; просто бе казал това, което имаше да каже, и сега мълчеше.

— Ma foi! Mon ami — обърна се мистър Мур към мистър Йорк, — се sont vraiment des enfants, terribles que les votres[7]!

Роуз, която внимателно бе слушала речта на Марк, му отвърна:

— Съществуват различни видове мисли, идеи и представи — каза тя, — и добри, и лоши. Сигурно сантиментален се отнася за нещо лошо или поне мис Хелстоун трябва да го с възприела в този смисъл, защото тя не обвини мистър Мур, а го защити.

— Това е моята малка застъпница — каза Мур, като пое ръката на Роуз.

— Тя го защити — повтори Роуз, — както бих постъпила и аз, ако бях на нейно място, защото другите дами говореха така от злоба.

— Жените винаги говорят злобно — отбеляза Мартин. — Те са си злобни по природа.

В този момент Матю отвори за пръв път уста:

— Какъв глупак е Мартин — винаги бръщолеви неща, от които нищо не разбира.

— Моя привилегия е, като свободен човек, да бръщолевя, за каквото си искам — отвърна Мартин.

— Но ти я използуваш или по-точно прекаляваш с нея до такава степен — отвърна по-големият брат, — че с това само доказваш, че е трябвало да бъдеш роб.

— Роб! Роб! Това за един Йорк, и то от друг Йорк! Този човек — добави Мартин, като се изправи до масата и протегна ръка към Матю, — този човек забравя нещо, което всеки друг от Брайърфийлд знае много добре — че всички, родени в този дом, притежават такава извита част на ходилото си, под която може да тече вода: доказателство, че триста години в жилите ни не е текла робска кръв.

— Лъжеш! — извика Матю.

— Момчета, тихо! — извиси глас мистър Йорк. — Мартин, само сееш раздор, ти си виновен за тази разправия.

— Така ли? Вярно ли е това? Аз ли започнах или Матю? Казах ли му нещо, когато ме обвини, че съм бръщолевел като глупак?

— Като самонадеян глупак! — повтори Матю.

На това място мисис Йорк започна да се поклаща — много знаменателно движение, което обикновено биваше последвано от истеричен пристъп, особено ако Матю се окажеше победен в поредния сблъсък.

— Не виждам защо трябва да търпя обиди на Матю Йорк, а и какво му дава право да ми говори с подобен език — заяви Мартин.

— Той няма това право, момчето ми; но ти не му се сърди, преди да си му простил седемдесет и седем пъти — каза с успокоителен глас мистър Йорк.

— Винаги едно и също, теорията и практиката са винаги скарани! — промърмори Мартин, като се запъти към вратата.

— Къде отиваш, синко? — попита баща му.

— Там, където обидите няма да могат да ме достигнат, ако изобщо успея да намеря такова място в този дом.

Матю се изсмя нагло; Мартин му хвърли особен поглед, потрепери с цялата си неукрепнала момчешка фигура, но се удържа.

— Предполагам, че никой не възразява срещу оттеглянето ми? — попита той.

— Не. Върви, момчето ми, но помни — не носи в сърцето си злоба.

Мартин излезе, а Матю отново запрати наглия си смях след него. Роуз надигна хубавата си главица от рамото на Мур, на което се бе облегнала за момент, и каза, като отправи продължителен поглед към Матю:

— Мартин е огорчен, а ти се радваш; но по-скоро бих предпочела да съм на негово място, отколкото на твоето — не харесвам нрава ти.

Тук мистър Мур се надигна с намерение да предотврати или поне да не стане свидетел на сцената, която, както подсказа едно изхлипване от страна на мисис Йорк, бе на път да се развихри, и като свали Джеси от коляното си, целуна нея и Роуз; в същото време той им напомни да дойдат в дома му по-раничко утре следобед; след това се сбогува с домакинята и се обърна към мистър Йорк с думите: „Мога ли да поговоря с вас?“ Възрастният господин го последва вън от стаята. Краткият разговор бе проведен в коридора.

— Имате ли свободно място за един добър работник? — попита Мур.

— Глупав въпрос в днешно време, когато знаете, че всеки господар има много добри работници, на които не може да осигури работа.

— Ще ви бъда много задължен, ако имате възможност да приемете този човек.

— Не мога да наемам повече хора, момчето ми, за да угодя на цяла Англия.

— Въпросът не се свежда до това. Трябва на всяка цена да му намеря работа.

— Кой е той?

— Уилям Фарън.

— Познавам Уилям, почтен човек е.

— От три месеца е без работа, а има голямо семейство; ако той не работи, нямат от какво да преживяват; беше в делегацията от тъкачи, които дойдоха тази сутрин при мен да се оплакват и да ме заплашват. Уилям не ме заплаши, а само ме помоли да им дам още малко време, като въвеждам промените си по-бавно. Знаете, че не мога да си го позволя — както съм разпънат на всички страни, нямам друг път, освен напред. Бях решил, че е само губене на време да се пазаря с тях. Отпратих ги, след като задържах един разбойник, който се намираше в техните редици и който, надявам се, ще бъде изселен — той понякога изнася проповеди в методисткия параклис.

— Да не е Моузес Бараклъф?

— Да.

— Задържахте го, така ли? Браво! Много умно — сега от едни нехранимайко ще направите мъченик.

— Постъпих правилно. С две думи, решил съм да намеря работа за Фарън и разчитам на вас за помощ.

— Бива си ви, няма що! — възкликна мистър Йорк. — Какво ви кара да разчитате, че тъкмо аз ще взема на работа уволнените от вас хора? Какво знам за вашите Фаръновци и Уилямовци? Чувал съм, че бил почтен човек, но нима аз трябва да храня всички почтени люде в Йоркшир? Ще кажете, че това едва ли ще ме озори много; но много или малко — тази няма да я бъде.

— Хайде, мистър Йорк, какво можете да му предложите?

— Да му предложа! Ще ме накарате да прибягна до изрази, които обикновено не употребявам. По-добре си вървете — ето я вратата, тръгвайте.

Мур седна на един от столовете в коридора.

— Не можете да му дадете работа в тъкачницата — добре; но имате земя, дайте му да работи нещо на нея, мистър Йорк.

— Боб, мислех, че пет пари не давате за нашите „прости селяни“. Не мога да възприема промяната у вас.

— А аз мога — човекът ми каза верни и разумни неща. Отговорих му троснато, както сторих и с другите, които дърдореха глупости. В онзи момент не бях в състояние да правя каквито и да е преценки — външният му вид показваше през какво е преминал напоследък по-красноречиво, отколкото разказът му. Но какъв е смисълът да обяснявам? Дайте му работа.

— Дайте му вие. Ако сте се заели сериозно с това, постегнете колана си с още една дупка.

— Ако съществуваше такава дупка, бих я използувал, дори и да се пропука нещо; но тази сутрин получих писма, които съвсем недвусмислено определят положението ми, а то е почти на ръба на пропастта. Във всеки случай чуждестранните пазари за стоката ми са заситени. Ако нещо не се промени, ако не се появи лъч надежда за мир, ако не бъдат отменени поне Извънредните разпоредби, така че да се открие пазар на запад — дотогава няма да мога да си поема глътка въздух. Погледът ми не съзира никаква светлинка, сякаш съм зазидан в някаква скала; затова да се преструвам, че мога да предложа на един човек хляб, би означавало да извърша нечестно дело.

— Хайде, елате да пообиколим отпред, тази нощ има звезди — каза мистър Йорк.

Двамата излязоха навън, затвориха входната врата след себе си и рамо до рамо закрачиха напред-назад по покритата със скреж каменна настилка.

— Нека още сега да решим за Фарън — настоя Мур. — Имате големи овощни градини около тъкачницата си, а той е добър градинар — дайте му работа там.

— Добре, тъй да бъде. Утре ще пратя да го повикат и ще видим. Е, момчето ми, май нещо сте разтревожен за състоянието на работите си, а?

— Да, втори провал, който мога да отложа, но не виждам как окончателно да предотвратя и който съвсем ще опетни името Мур; вие сте свидетел, че имах искреното намерение да изплатя всички дългове и да възстановя старата фирма в предишния й вид.

— Нужен ви е капитал, това е всичко.

— Да, но със същия успех може да се каже, че глътка въздух е всичко, от което един мъртвец има нужда, за да оживее.

— Зная, зная, че човек не може да се снабди с капитал ей тъй, по желание; ако пък бяхте и женен, с деца, като мен, тогава положението ви щеше да бъде още по-отчайващо; но младите и необременените разполагат със свои собствени възможности. Често подочувам оттук-оттам, че сте се гласели да се жените за тази или онази госпожица, но предполагам, че в това няма нищо вярно.

— Имате пълното основание да мислите така — считам, че не съм в положение, което да ми дава възможност дори и да сънувам за женитба. Женитба! Не мога да понасям тази дума — така глупаво и утопично звучи. Стигнал съм до твърдото убеждение, че женитбата и любовта са излишни неща, предназначени само за богатите, които тънат в охолство и не мислят за утрешния ден; или пък са признаци на отчаяние — последната и безразсъдна радост на онези нещастници, които не хранят никаква надежда да надигнат глави от блатото на безкрайната си нищета.

— На ваше място не бих разсъждавал по този начин; по-скоро бих си потърсил жена с няколко хиляди, която би подхождала както на мен самия, така и на сделките ми.

— А откъде?

— Ще опитате ли, ако ви се удаде възможност?

— Не зная. Зависи от… накратко казано, зависи от много неща.

— Бихте ли се оженили за някоя позастаряла жена?

— По-скоро бих чукал чакъл по пътищата.

— И аз. Ами някоя грозна?

— Ха! Ненавиждам грозотата и се възхищавам от красотата. Очите и сърцето ми, Йорк, биха се радвали на някое пленително, младо и красиво лице със същата сила, с която биха се извърнали от някой мрачен, похабен и постен лик; меките и нежни очертани цветове ми доставят удоволствие, а грубите ме потискат. Няма да се оженя за грозна жена.

— Даже и да е богата?

— Даже и да е обсипана с диаманти. Не бих могъл да я обичам, не бих могъл да я харесвам, с една дума — не бих могъл да я търпя. Вкусът ми трябва да бъде удовлетворен — в противен случай отвращението ще се превърне в деспотизъм, дори по-лошо, ще се превърне в парче лед.

— Боб, ами ако се ожените за някоя почтена, добродушна и богата девойка, макар и леко грозновата, няма ли да се примирите с високите й скули, малко голямата уста и червеникавата й коса?

— Никога няма и да се опитам, уверявам ви. Искам да имам поне у дома си изящество, младост и хармония — да, и това, което наричам красота.

— И беднотия, и къща, пълна с челяд, която нито ще можете да обличате, нито да храните, а много скоро и една изнервена и изнемощяла жена, а след това фалит, компрометиране — и така цял живот в борба.

— Оставете ме на мира, Йорк.

— Вие сте един романтик, Робърт, а пък ако сте вече и влюбен, то няма смисъл да говорим повече.

— Не съм романтик. Това чувство е изтръгнато от мен, така както е било изтръгнато платното от онези рамки там в полето.

— Винаги използувайте такива сравнения, момчето ми, аз ги разбирам. Значи около вас няма някоя любов, която да смущава мислите ви?

— Мисля, че вече казах доста по този повод. Любов около мен? Абсурд!

— Добре тогава. Ако сте с трезв ум и здраво сърце, не виждам причина защо да не извлечете изгода от някой добър шанс, ако той застане на пътя ви — затова чакайте и се оглеждайте.

— Приличате на някакъв оракул, Йорк.

— Мисля, че има нещо вярно в думите ви. Нищо не ви обещавам и нищо не ви съветвам, но не падайте духом и нека обстоятелствата ви сочат пътя — Сигурен съм, че и онзи мой съименник, докторът, не се изразя на така тайнствено в алманаха си.[8]

— Междувременно, Робърт Мур, пет пари не давам за вас. Вие не сте ми роднина и дали ще забогатеете или не — това изобщо не ме засяга. Хайде отивайте си, часът удари десет. Мис Хортенз ще се чуди къде сте.

[1] Ииуя (библ.) — израилски цар, прочут с бързата си езда. — Б.пр. ↑

[2] Кадъм, син на Агенор — основателя на Тива, убива един дракон и по съвета на Атина Палада посява зъбите му; от тях поникват воини, които се убиват помежду си (гр. мит.) — Б.пр. ↑

[3] Става интересно! (фр.) — Б.пр. ↑

[4] Мъничка (фр.) — Б.пр. ↑

[5] Пиленце (фр.) — Б.пр. ↑

[6] Става дума за английската дума sentiment, която означава чувство, както и мисъл, идея. — Б.пр. ↑

[7] Честна дума, приятелю нишите деца наистина са някакъв ужас. (фр.) — Б.пр. ↑

[8] Мур, говори за астрономическия алманах на Франсис Мур (1657–1715), наречен „Гласът на звездите“ и имаш астрологически характер. — Б.пр. ↑

Глава X
Стари моми

Времето продължи своя ход и пролетта завладя всичко. Англия се превърна в приятна за окото гледка полята и се покриха със зеленина, хълмовете й се освежиха, градините й цъфнаха; но на душата й не олекна — бедните все още тънеха в нещастие, работодателите им все още бяха в тревога, тъй като търговията в някои клонове, изглежда, бе заплашена от парализиране поради все още продължаващата война; кръвта на Англия се проливаше, богатствата й се пилееха и всичко това, както изглежда, бе, за да се постигнат някакви смешно дребни цели. Наистина от време на време долитаха вести за успешни действия в Испания, но те пристигаха бавно; помежду им се нижеха дълги периоди, в които нищо друго не достигаше до ушите, освен безочливите самовъзвеличавания на Бонапарт по повод на непрестанните му победи. Страдащите от войната бяха на мнение, че тази безкрайна и, както си мислеха, безнадеждна битка срещу това, което техните страхове или интереси ги караха да считат за непобедима сила, бе повече от нетърпима; те искаха мир на всяка цена; хора като Йорк и Мур — а имаше хиляди, които войната бе принудила наравно с тях да треперят на ръба на банкрута — настояваха за мир с решимостта на отчаяните. Те свикваха събрания, държаха речи, събираха подписи, за да постигнат тази благодат; условията на мира не ги интересуваха.

Всеки човек, взет поотделно, е в по-малка или по-голяма степен егоист; ако пък вземем хората в съвкупност, това важи с още по-голяма сила. Английският търговец съвсем не прави изключение от подобно правило — съсловието на търговците е ярък пример за това. Неговите представители са насочили мислите и усилията си изключително към печелене на пари — те са забравили всякакви съображения от национален характер, освен едно — да разширяват търговията на Англия, (т.е. своята собствена). Рицарските чувства, безкористността, гордостта от честното име са вече безнадеждно мъртви в сърцата им. Земя, управлявана от тях, твърде често би се покривала с позора на капитулацията съвсем не поради подбудите, залегнали учението на Христа, а по силата на тези, внушавани от Мамон. През последната война английските търговци бяха готови да изтърпят плесниците на французите върху дясната си буза, а после и върху лявата; с готовност щяха да предадат наметалата си на Наполеон, а след това любезно щяха да му предложат и саката си, като не биха задържали дори жилетките си, ако ги подканеха — биха помолили за позволение да запазят върху себе си единствено другата част от своето облекло, тъй като в нейния джоб се намират кесиите им. Нито искрица смелост, нито един признак на съпротива не биха показали те, докато ръката на корсиканския бандит не посегне към тази драгоценна кесия; едва тогава може би, превърнали се веднага в английски булдози, биха скочили към гърлото на този грабител и биха се вкопчили там, биха увиснали — упорити, ненаситни, докато не си възвърнат съкровището. Търговците, които говорят против войната, винаги заявяват, че я ненавиждат, понеже била нещо варварско и кърваво; ако ги чуе да говорят, човек би помислил, че те са с по-друга душевност, че изпитват особено внимание и загриженост към себеподобните си. Но това не е така. Мнозина от тях са извънредно тесногръди и безсърдечни, имат добро отношение само към представителите на собственото си съсловие, а се държат на разстояние, дори са враждебни към всички останали; наричат ги безполезни, поставят под съмнение правото им на съществувание, дразнят се при мисълта, че другите около тях могат да дишат свободно, и считат обстоятелството, че тези хора се хранят, пият и живеят в прилични домове, за нещо съвсем неоправдано. На тях не им е известно какво вършат другите, за да облекчат, зарадват или просветят човешкия род; няма да си направят труда и да попитат — този, който не е в търговията, бива обвиняван, че яде хляба на ленивостта, че води безполезно съществувание. Дано минат още дълги години, преди Англия да се превърне в нация от бакали!

Вече заявихме, че Мур не бе някой самопожертвувателен патриот; обяснихме също какви обстоятелства бяха развили у него склонността да насочи вниманието и усилията си към преследване на личните си интереси; ето защо, когато за втори път се бе почувствувал изтласкан до ръба на пропастта, той най-енергично започна да се бори срещу силите, които го бяха прекатурили. Онова, което можеше да се направи, за да се засили движението против войната в северната част на страната, той направи, като агитираше и други, чиито пари и връзки ги поставяха над самия него по сила и влияние. Понякога чувствуваше, че в исканията, които неговата партия отправяше към правителството, се съдържа твърде малко разум — когато слушаше, че цяла Европа е застрашена от Бонапарт и че цяла Европа се надига с оръжие в ръка, за да му се противопостави, когато видя Русия под заплаха, видя как тя се надига, разярена и сурова, за да защити замръзналата си земя, крепостничеството си, мрачния си деспотизъм от ботуша, от ярема и тиранията на един чужд завоевател, той разбра, че Англия, едно свободно кралство, няма право в този момент да иска от синовете си да правят отстъпки и да предлагат условия за мир на несправедливия и ненаситен френски предводител. Когато от време на време пристигаха новини за действията на онзи ЧОВЕК[1], който представляваше Англия на Иберийския полуостров, за пътя му от един успех към друг — път, изминаван тъй бавно, но непоколебимо, тъй внимателно, но уверено, тъй „неприбързано“, но „неуморимо“; когато четеше собствените кореспонденции на лорд Уелингтън по страниците на вестниците — документи, написани от Скромността под диктовката на Истината, — в сърцето си Мур признаваше, че начело на войските на Британия е застанала някаква сила, бдителна, търпелива, истинска и скромна, призвана, в крайна сметка, спечели победата за страната, която предвождаше. В крайна сметка! Но този край бе още твърде далеч; а междувременно той, Мур, можеше да бъде унищожен като личност, надеждите му да бъдат стъпкани в прахта — той трябваше да мисли за себе си, да следва мечтите си, за да извоюва своята съдба.

Мур воюваше за нея така разпалено, че не след дълго достигна до дълбок разрив със стария си приятел и консерватор — пастора. Те се скараха на една сбирка, а впоследствие си размениха по няколко остри писма по страниците на вестниците. Мистър Хелстоун обяви Мур за якобинец, престана да се вижда с него дори не му говореше, когато се срещнеха; същевременно даде на племенницата си да разбере, че връзките й с дома на Мур трябва да бъдат прекратени за известно време и тя да се откаже от уроците си по френски. Този език, отбеляза той, бил в най-добрия случай неприличен и лекомислен, както и повечето произведения, написани на него, били неприлични и лекомислени, а идеите им били изключително вредни за слабите женски умове. Чудел се (допълни пасторът) кой е бил непрокопсаникът, въвел модата жените да изучават френски — едва ли можело да се измисли нещо по-неподходящо; това било все едно да храниш рахитично дете с тебешир и чиста водица; Каролайн трябвало да се откаже от този език, да се откаже и от братовчедите си — те били опасни хора.

Мистър Хелстоун съвсем определено очакваше съпротива срещу тази своя заповед под формата на сълзи. Той рядко си блъскаше главата над постъпките на Каролайн, но в ума му се въртеше смътната мисъл, че на нея и е приятно да посещава дома на братовчедите си; подозираше също така, че на племенницата му се нрави появата на Робърт Мур в техния дом, когато наминаваше от време на време. Старият разбойник бе забелязал, че когато Малоун се отбиваше някоя вечер, за да засвидетелствува уважение и да прояви чар, като пощипваше ушите на една попрестаряла черна котка, която обикновено споделяше възглавничката с нозете на мис Хелстоун, или пък грабваше някоя ловджийска пушка и започваше да гърми с нея по вратата на един навес за сечива в градината, докато светлината на деня все още не се бе стопила и позволяваше да се забележи тази възголяма мишена — междувременно той оставяше вратите на коридора и всекидневната широко отворени в студа, за да може да притичва вътре и вън и да съобщава за неуспехите или попаденията си с шумна грубоватост, — та пасторът бе забелязал, че при подобни занимателни обстоятелства Каролайн обикновено изчезваше, като безшумно се изнизваше на горния етаж и там се криеше от погледа на всички, докато не я извикаха долу за вечеря. От друга страна, когато Робърт Мур бе на гости, той не изтръгваше признаци на живот от котката, не й правеше нищо, освен понякога да я примами от възглавничката на коляното си и да я остави там да си мърка или да й позволи да се покатери на рамото му и да отрие глава с бузата му; по време на гостуването му не се разнасяха оглушителни пушечни трясъци, не се усещаше парфюмът на серните барутни изпарения, не се вдигаше шум, нито пък гърмяха хвалби — въпреки всичко това обаче Каролайн седеше в стаята и, изглежда, намираше необяснимо удоволствие в нашиването на игленици за еврейската кошница и в плетенето на чорапи за нейната посестрима — мисионерската кошница.

Тя мълчеше през повечето време и Робърт й обръщаше малко внимание, като рядко насочваше разговора към нея; но мистър Хелстоун съвсем не бе от ония възрастни джентълмени, които можеха лесно да бъдат измамени, дори напротив — той неотклонно бе на своя пост и ги наблюдаваше, когато си пожелаваха лека нощ, а веднъж, само веднъж, бе видял как погледите им се срещат. Има хора, които биха изпитали удоволствие от подобен уловен поглед, тъй като в него няма нищо лошо, напротив — той излъчва радост. Това в никакъв случай не бе поглед, издаващ някакъв взаимен заговор, тъй като между двамата нямаше общи любовни тайни — следователно той не бе помрачен от лукавство и притворство; само очите на мистър Мур вперени в тези на Каролайн, бяха открили, че нейните очи са чисти и нежни, а очите на Каролайн, срещнали тези на мистър Мур, признаха, че неговите очи са мъжествени и търсещи — всеки от тях бе усетил очарованието по свой собствен начин. Мур леко се бе усмихнал, а Каролайн също тъй леко бе поруменяла. Мистър Хелстоун би могъл да ги нахока още на самото място — те го бяха раздразнили. Защо? Невъзможно бе да се отговори. Ако някой го бе попитал какво заслужава Мур в онзи миг, той би отвърнал: „Камшик“; ако го бяха попитали същото за Каролайн, той би й присъдил една плесница; ако бе последвал въпрос относно причината за подобни наказания, той би вдигнал цял бунт срещу любовта и би заявил, че няма да търпи подобни глупости под собствения си покрив.

Тези лични съображения, съчетани с причини от политически характер, доведоха до решението му да раздели братовчедите. Той оповести волята си на Каролайн една вечер, когато тя седеше до прозореца и работеше нещо, обърнала към него лице, озарено от свещта. Само няколко минути преди това през ума му бе минала мисълта, че Каролайн изглежда по-бледа и по-тиха от обикновено; не бе убягнало от вниманието му това, че през последните три седмици името на Робърт Мур не се бе отронвало от устните й; нито пък през това време тази личност се бе появявала в дома на пастора. Известни съмнения за тайни срещи споходиха мислите му; поради своето не особено високо мнение за жените пасторът изпитваше към тях непрестанно подозрение и смяташе, че те се нуждаят от постоянно надзираване. С доста суховат и недвусмислен тон чичото изрази желанието си Каролайн да прекъсне ежедневните си посещения в дома в клисурата; той очакваше някакво потрепване, някакъв поглед на неодобрение — потрепване последва наистина, но то бе съвсем леко, а към мистър Хелстоун не бе отправен никакъв поглед.

— Чуваш ли ме? — попита той.

— Да, чичо.

— Ти, разбира се, ще постъпиш така, както ти казвам.

— Да, непременно.

— И никакви писъмца до братовчедка ти Хортенз — никакво общуване. Не одобрявам възгледите на това семейство — те са якобинци.

— Добре — тихо каза Каролайн.

Тя се съгласи; аленината на вълнението не заля лицето й, в очите и не се появиха сълзи — тъжната замисленост, която владееше чертите й, преди мистър Хелстоун да проговори, остана непроменена; тя се подчини.

Да, и то напълно, защото тази заповед съвпадна с нейното решение отпреди това; за нея бе станало мъчително да посещава дома в клисурата — там тя не срещаше нищо друго, освен разочарование; надеждата и любовта бяха изоставили този малък дом, защото Робърт явно го бе напуснал. Винаги когато попиташе за него — нещо, което тя правеше рядко, тъй като дори при самото произнасяне на името му лицето й пламваше, — отговорът бе, че го няма у дома или пък че е много зает с делата си; Хортенз се опасяваше, че тази непрекъсната работа ще го погуби — той твърде рядко наминаваше към дома си, за да сложи някой залък в уста; Мур се бе преселил да живее в кантората си.

Каролайн можеше да го вижда само на църква, а и там не смееше да го поглежда често — всеки поглед бе изпълнен с прекалено много болка и радост, всеки поглед събуждаше прекалено много чувства; а тя отдавна бе успяла да разбере, че всички тези чувства са напразни.

Веднъж, в една мрачна и влажна неделя, когато в църквата имаше малко хора и когато най-вече оттам отсъствуваха някои дами, пред чиито способности да наблюдават и да въртят остри езици Каролайн тръпнеше в страхопочитание, тя се реши да потърси с очи мястото на Робърт и да задържи погледа си върху седналия там мъж. Той бе сам — Хортенз бе останала у дома, водена от благоразумните си съображения, свързани с дъжда и една нова пролетна шапка. През цялата проповед Мур седя със скръстени ръце и сведени надолу очи, с тъжно и отвлечено изражение на лицето. Когато бе потиснат, цветът на лицето му ставаше по-тъмен, отколкото когато се усмихваше, а днес страните и челото му бяха покрити с най-тъмния си и мрачен оттенък. Докато изучаваше този буреносен лик, Каролайн инстинктивно почувствува, че мислите му не са поели в някоя позната или приятна посока, че те са далеч оттук, не само от нея, но от всичко, което тя можеше да проумее или в което можеше да му съчувствува.

Нищо от онова, за което бяха разговаряли заедно в момента не бе в съзнанието му — интересите и задълженията, за които се смяташе, че са от естество, към което тя не би могла да има отношение, го бяха откъснали от нея.

Каролайн размишляваше над този въпрос посвоему; мъчеше се да вникне в чувствата на Мур, в живота и страховете, в съдбата му; напрягаше ума си да проумее тайнствената дума „търговски дела“, опитваше се да разбере за тези „дела“ нещо повече от онова, което й е било казвано някога, да осмисли тяхната обърканост, трудностите, задълженията и изискванията, свързани с тях; стараеше се да осъзнае душевното състояние на така наречения „делови човек“, да вникне в неговото съзнание, да почувствува това, което би почувствувал той, да се стреми към онова, към което би се стремил и той. Искреното й желание бе да види нещата в истинската им светлина, а не да се поддава на романтични чувства. С известни усилия тя успя да съзре частица от истината тук-таме, като се надяваше, че този слаб лъч светлина ще е достатъчен, за да я води по-нататък.

„Наистина — заключи Каролайн — това, което става в главата на Робърт, е по-различно от това, което мисля аз, защото моето съзнание е изцяло заето от самия него; а пък той няма нито време, нито възможност да мисли за мен. Това, което наричат любов, е през последните две години преобладаващото чувство в моето сърце; винаги там, винаги будно, винаги неспокойно; докато други чувства обгръщат неговите мисли, други чувства владеят съзнанието му. Ето сега той става и след малко ще напусне църквата, защото дойде краят на службата. Ще обърне ли глава към моето място? Не, нито за миг — не ми подари нито един поглед; а как боли от това — един мил поглед щеше да ме направи щастлива до утре; но не го получих; той не пожела да ме погледне, а сега вече го няма. Странно как мъката ме е сграбчила за гърлото, понеже очите на едно друго човешко същество не пожелаха да срещнат моите.“

В тази неделна вечер мистър Малоун дойде, както обикновено, на гости на пастора и след чая Каролайн се оттегли в стаята си. Фани, която добре познаваше навиците й, бе стъкнала в камината й малък ободряващ огън, тъй като времето навън бе ветровито и хладно. Затворена там сама, без другар, с когото да размени някоя дума, какво друго можеше да прави, освен да се отдаде на мислите си? Тя крачеше безшумно напред-назад по застлания с килим под; главата й бе сведена, а ръцете й скръстени — самата мисъл за сядане я дразнеше; умът й бе залят от потока на бягащите мисли — тази вечер Каролайн бе обхваната от няма възбуда.

Няма бе стаята, ням бе и целият дом. Двойната врата към кабинета на чичо й заглушаваше шума от гласовете на двамата господа, а прислугата бе притихнала в кухнята с книги в ръце, книги, които младата господарка им бе раздала и им бе препоръчала като „подходящо неделно четиво“. Самата тя бе разтворила една такава книга на масата, но тази книга бе останала недокосната — поученията й бяха непонятни за нея, а и съзнанието й бе твърде заето, политнало твърде далеч, за да се вслуша в думите на нечий друг ум.

Въображението й също бе изпълнено с образи — образът на Мур, места, където той и тя са били заедно, спомени от зимни вечери край камината, един облян от слънце горещ летен следобед, прекаран заедно с Робърт сред гората на Нанъли, божествени винетки, изплетени от миговете на някой благ пролетен ден или някоя зряла есен, когато бе седяла до братовчед си в шубрака на клисурата, вслушвайки се в песента на майската кукувица или пък споделяйки с него септемврийските съкровища от лешници и зрели къпини — да събира този десерт от диви плодове, представляваше утринното й удоволствие: тя пълнеше с тях една малка кошничка, която покриваше със зелени листа и свежи цветове, докато следобедното й удоволствие се състоеше в това да ги поднася на Мур къпина по къпина, лешник по лешник, както птицата храни своите малки.

Ликът на Робърт бе с нея; гласът му съвсем ясно звучеше в ушите и; няколкото негови ласки сякаш отново бяха оживели. Но тъй като тези радости бяха безплътни, не след дълго те отлетяха — образите избледняха, гласът заглъхна, въображаемото ръкостискане се стопи в хладина върху дланта и, а там, където топлото докосване на устните бе оставило следа върху челото й, сега се бе настанило онова усещане, което човек изпитва от ледена капка дъжд. Тя се завърна от вълшебното царство на мечтите в света на реалността — вместо гората на Нанъли през юни видя тясната си стая; вместо птичите песни по алеите чу дъжда по прозореца; вместо шепота на южния вятър до слуха й достигна вопълът на източния; а вместо Мур компания й правеше безплътният мираж на нейната неясна сянка върху стената. Извръщайки се от смътното видение, чиито очертания отразяваха собствения й образ, както и унилата замисленост в наведената поза на главата с безцветните кичури коса, тя седна (бездействието подхождаше повече на състоянието, в което постепенно изпадаше) и си каза: „Сигурно ще живея до седемдесет години. Доколкото знам, здравето ми е добро и пред мен има още петдесет години живот. Какво ще правя през цялото това време? С какво ще запълня дните, които ме разделят от гроба?“

Каролайн потъна в размисъл.

„Явно няма да се омъжа — продължи тя. Тъй като Робърт не ми обръща внимание, предполагам, че никога няма да имам съпруг, когото да обичам, нито пък деца, за които да се грижа. Доскоро със сигурност възлагах надежди на задълженията и чувствата на съпруга и майка, които да запълнят живота ми. Смятах за нещо естествено да имам обикновена съдба и никога не ми е минавало през ума да подиря някаква друга; но сега разбирам много добре, че вероятно съм се лъгала. Сигурно ще остана стара мома. Ще доживея да видя Робърт женен за някоя друга, за някоя богата дама; а аз никога не ще се омъжа. За какво съм създадена тогава, питам се. Къде е моето място на този свят?“

Каролайн се замисли отново.

„Но да! — продължи тя. — Това е въпросът, на който повечето от старите моми не могат да намерят отговор — други го решават вместо тях, като казват: «Вашето място е да правите добро на другите, да помагате там, където има нужда от помощ.» Това до известна степен е правилно, а пък е и много удобно верую за онези, които го изповядват; но си мисля, че някои хора са твърде склонни да твърдят, че други трябва да жертвуват живота си заради тях и в тяхна полза, а те да им се отплащат единствено с похвали, като ги наричат предани и добродетелни. Това достатъчно ли е? Може ли да просъществуваш така? Няма ли някаква ужасна празнота, подигравка, лишение и жажда в това съществувание, което отдаваш на други поради липса на нещо собствено, на което да го посветиш? Подозирам, че е така. Нима добродетелта е залегнала в себеотрицанието? Не вярвам. Прекалената смиреност поражда тирания, а отстъпчивостта създава егоизъм. Католицизмът усърдно проповядва себеотричане, подчинение пред другите, а никъде другаде не могат да се намерят толкова много алчни тирани, колкото ги има сред католическите свещеници. На всяко човешко същество се пада определен дял от права. Струва ми се, че би допринесло много за щастието и благополучието на всички, ако всеки осъзнае своята полагаема се част и се държи за нея така, както мъченикът се държи за вярата си.

Странни мисли се въртят из главата ми — дали това е нормално? Не съм много сигурна. Е, добре, поне животът е кратък — казват, че седемдесет години минават като сън; всяка пътека, отъпкана от човешки крак, завършва до един и същи предел — гроба: тази малка пролука на повърхността на този огромен глобус, бразда, където могъщият земеделец с косата полага семето, отронило се от узрялото стъбло; то пада там, загива и отново пониква, след като светът се е завъртял още няколко пъти около оста си. Това е за тялото; а междувременно душата размахва криле и се отправя нагоре по дългия си път, каца на ръба на морето от огън и стъкло и като поглежда надолу през пламналата яснота, открива там образа на християнската Света троица — Отец вседържител, Син застъпник и Животворящия дух. Това поне са думите, избрани да изразят неизразимото, да опишат онова, което не подлежи на описание. Но кой може да проумее истинския живот на душата в отвъдното?“

Огънят бе догорял до последния въглен; Малоун си е заминал, а сега звънецът в кабинета на чичо и оповестяваше времето за молитва.

Следващия ден Каролайн трябваше да прекара почти сама, тъй като чичо й бе отишъл да обядва у приятеля си доктор Боултби, викария на Уинбъри. През цялото време мисленият й разговор със себе си продължаваше в същия дух — тя гледаше към бъдещето и се питаше как да постъпи с живота си. Фани, която от време на време влизаше в стаята по работа, забеляза, че господарката й седи съвсем неподвижно. Не се помръдваше от мястото си, все така трудолюбиво наведена над ръкоделието — не повдигна глава, за да проговори на Фани, както правеше обикновено, а когато последната отбеляза, че денят е хубав и че тя би трябвало да излезе на разходка, Каролайн само каза:

— Студено е.

— Много усърдно нашивате, мис Каролайн — продължи девойката, като се приближи към малката масичка.

— Вече ми омръзна, Фани.

— Ами защо продължавате тогава? Оставете ръкоделието — почетете малко или захванете нещо, което ще ви е приятно.

— Човек се чувствува самотен в този дом, Фани, не мислиш ли?

— Не вярвам да е така, госпожице. Аз и Елайза сме си добра компания; но вие много се заседявате — трябва повече да ходите на гости. А сега направете така — качете се горе, сложете си хубави дрехи и идете да пиете чай, по приятелски, с мис Ман или мис Ейнли; сигурна съм, че всяка от тях ще се зарадва да ви види.

— Но домовете им са неприветливи — те и двете са стари моми. Сигурна съм, че старите моми са много нещастен народ.

— Едва ли, госпожице — те не могат да бъдат нещастни; много добре се грижат за себе си. Всички са такива егоистки.

— Мис Ейнли не е егоистка, Фани — тя винаги прави добрини. Колко всеотдайна и внимателна бе към мащехата си, докато старата дама бе жива; а сега, когато е съвсем сама на света без братя, сестри или някой друг, който да се грижи за нея, тя е така великодушна към бедните, доколкото поне и позволява положението. И все пак никой не се сеща за нея, нито пък с радост би отишъл да я види — а как само и се присмиват мъжете!

— Не е хубаво, дето правят така, госпожице. Аз мисля, че тя е добра жена, но мъжете винаги обръщат внимание само на външността.

— Ще отида да я видя — възкликна Каролайн, като се надигна от мястото си, — а ако ме покани на чай, ще остана. Каква несправедливост е да се пренебрегват хората само защото не са красиви, млади и весели! Ще намина също и към мис Ман — тя може да не е дружелюбна, но какво я е направило такава? Какъв е бил нейният живот?

Фани помогна на мис Хелстоун да прибере ръкоделието си, а след това и да се облече.

— Вие няма да бъдете стара мома, мис Каролайн — каза тя, като завързваше колана на кафявата й копринена рокля, подредила предварително нейните меки, гъсти и лъскави коси, — у вас няма нищо, което да напомня за стара мома.

Каролайн се вгледа в малкото огледало пред себе си и помисли, че все пак у нея има такова нещо. Виждаше, че се е променила през последния месец, че цветът на лицето й е станал по-блед, че очите й са станали други — около тях имаше сенки, а лицето й бе придобило унил вид; с две думи, не беше така хубава, както преди. Направи лек намек за това пред Фани, от която не получи пряк отговор, а само една забележка, че външността на хората се меняла и че на нейната възраст едно малко повяхване не означавало нищо — скоро щяла да се съвземе и да стане по-свежа и по-розова от всякога. След тези уверения Фани прояви особено усърдие, като я уви цялата в топли шалове и кърпи, докато Каролайн, почти задушена от тежестта им, се принуди да окаже съпротива срещу допълнителни предпазни мерки от този род.

Тя направи своите визити — първо при мис Ман, тъй като това бе най-трудната задача, мис Ман наистина не притежаваше обичлива натура. Досега Каролайн без колебание бе заявявала, че не я харесва, и неведнъж се бе присъединявала към Робърт, когато той се беше присмивал на някои от нейните странности. Обикновено Мур не бе саркастичен, особено спрямо някого, който бе по-смирен или по-слаб от самия него; но един или два пъти се бе случвало да е в стаята, когато мис Ман бе посещавала сестра му, и след като беше слушал излиянията й и наблюдавал изражението й за известно време, той бе излизал навън в градината, където младата му братовчедка се грижеше за някои от любимите му цветя, и докато стоеше наблизо и я наблюдаваше, се бе забавлявал, сравнявайки прекрасната младост, нежна и привлекателна, със сбръчканата старост, посърнала и непознала любовта, като шеговито повтаряше на усмихнатото момиче възкиселите слова на повехналата стара мома. Веднъж, при един такъв случай, Каролайн му бе казала, вдигайки поглед от прекрасното цвете, което привързваше към колчето му:

— О, Робърт, вие не харесвате старите моми. Това значи, че и аз бих попаднала под ударите на вашия сарказъм, ако бях стара мома.

— Вие стара мома! — бе възкликнал той. — Каква забавна мисъл, изречена от устни с такъв цвят и форма! Мога да си представя обаче как вие на четиридесет години, облечена скромно, с бледо и умислено изражение, ще бъдете все още с този прав нос, бяло чело и благи очи. Предполагам, че ще запазите и гласа си, който притежава тембър, различен от твърдия и басов орган на мис Ман. Кураж, Кари! Дори и на петдесет вие няма да отблъсквате погледите.

— Мис Ман нито сама си е избирала, нито пък сама си е настройвала гласа, Робърт.

— Природата я е създала, когато е била в настроение да създава тръни и бодли; докато за създаването на някои жени тя отрежда майските утрини, когато обсипва игликата върху торфа и лилията върху горския мъх със светлина и роса.

Въведена в малката гостна на мис Ман, Каролайн я завари както я бе заварвала винаги — заобиколена от съвършена чистота, спретнатост и спокойствие (в края на краищата не е ли това една от добродетелите на старите моми, че самотата рядко ги прави небрежни или разпилени?); по полираните мебели нямаше прах, нямаше прах и по килима; на масата бе поставена ваза със свежи цветя, а в камината гореше ярък огън. Самата мис Ман седеше по начин, типичен за старите моми — малко неприветливо и малко сковано, — в един люлеещ се стол с възглавнички; в ръцете си държеше плетиво — това бе любимото й занимание, тъй като изискваше минимално напрежение. При влизането на Каролайн тя се повдигна, съвсем леко. Да избягва всякакви вълнения, бе един от принципите в живота на мис Ман — още от сутринта се бе старала да си наложи сдържаност и тъкмо бе постигнала известно състояние на летаргично спокойствие, когато почукването на посетителката й я стресна и провали успеха на целодневните и усилия. Това бе главната причина, поради която не бе особено щастлива да види мис Хелстоун — посрещна я сдържано и хладно я покани да седне; когато гостенката зае мястото си срещу люлеещия се стол, старата мома втренчи погледа си в нея.

Да бъдеш фиксиран от погледа на мис Ман, съвсем не бе обикновено изпитание. Робърт Мур го бе преживял веднъж и никога нямаше да забрави случилото се. Той бе сметнал, че това е поглед, способен на всичко онова, което бе по силите на Горгона Медуза, и изрази съмнение дали след тази беда кожата на лицето му се е запазила такава, каквато си е била преди, и дали тъканта й не се е вкаменила. Погледът бе оказал такова въздействие върху него, че го бе прогонил незабавно от дома му; беше го отпратил направо до дома на пастора, където той се появи пред Каролайн с много странно изражение на лицето и я удиви, като пожела топъл роднински поздрав, за да заличи злото, което му бе сторено.

Несъмнено погледът на мис Ман, една представителка на нежния пол, бе много страховит: очите й бяха изскочили напред — виждаше се по-голямата част от бялото им — и гледаха така втренчено, така немигащо в теб, сякаш бяха някакви топки от стомана, запоени в главата й; а когато, все още вперила поглед в теб, започваше да говори със своя неописуемо сух и монотонен глас — глас без извивки или интонации, — тогава човек се чувствуваше така, сякаш някой мрачен образ на зъл дух се обръщаше към него. Но това бе само плод на въображението, нещо, което оставаше на повърхността. Сатанинската мрачност на мис Ман рядко отиваше по-далеч от ангелската сладост на стотици красавици. Тя бе една съвършено почтена и съвестна жена, която навремето бе изпълнявала такива задължения, от чиито сурови изпитания множество феи в човешки образ с очи на газели, копринени къдри и сребърни гласове биха се отдръпнали в ужас — бе преживяла многобройни и продължителни сцени на страдание, бе проявила непоколебимо себеотрицание, бе жертвувала време, средства и здраве за тези, които и се бяха отплащали само с неблагодарност, и сега нейният главен, почти единствен недостатък беше, че проявяваше критичност към околните.

А тя бе наистина критична. Каролайн не бе седяла и пет минути, когато нейната домакиня, която все още я държеше под магията на този страшен горгоновски поглед, започна да дере живи някои от семействата в околността. Тя се зае с тази работа по един особено хладнокръвен и методичен начин, подобно на хирург, който упражнява скалпела си върху някакъв безжизнен обект, без много да подбира; трудно й бе да каже за някого, че е добър човек, и направи безпристрастна дисекция на всичките си познати. Ако от време на време нейната слушателка си позволяваше да пророни по някое оправдателно слово, мис Ман го подминаваше с презрение. И все пак, макар и безжалостна в анатомията на морала, клюките не бяха нейното амплоа — никога не разпространяваше злонамерени или хапливи клевети; нейните недостатъци се кореняха не толкова в сърцето й, колкото в характера й.

Днес Каролайн откри това за пръв път; и принудена да съжалява за различните несправедливи оценки, които неведнъж бе правила по отношение на старата мома с несговорчив нрав, тя започна да й говори по-меко, не със съчувствени думи, но със съчувствен тон. Каролайн видя самотата на своята домакиня в нова светлина; това важеше и за нейната непривлекателност — анемичната бледност на лицето й и дълбоките бръчки по него. Девойката изпитваше съжаление към самотната и измъчена жена; нейното изражение говореше за чувствата и в момента — един пленителен лик е най-пленителен тогава, когато трогнатото сърце му вдъхне състрадателна нежност. Мис Ман, съзряла такъв един лик пред себе си, бе трогната на свой ред — тя показа, че бе усетила този тъй неочакван интерес към собствената си личност, която досега се бе натъквала само на студенина и подигравки, като отвърна с искреност. Обикновено не се отпускаше да говори за собствените си работи, тъй като никой не желаеше да я изслуша, но днес направи това и довереницата й проля сълзи, слушайки разказа и, защото тя разказваше за жестоки, мъчителни и продължителни страдания. Да, мис Ман приличаше на жив труп; да, тя бе мрачна и никога не се усмихваше; да, тя се стремеше да избягва вълненията, воюваше за своето спокойствие и желаеше да го задържи! След като узна всичко, Каролайн призна, че човек трябва по-скоро да се възхищава на душевната сила на мис Ман, отколкото да я обвинява за нейната навъсеност. Читателю! Когато съзреш нечий лик, за чието постоянно униние и тъга не можеш да намериш обяснение, чиято неизменна прилика с някой тъмен облак те дразни с явната си безпричинност, бъди сигурен, че там някъде има рана; рана, която съвсем не е толкова плитка, макар и да е скрита.

Мис Ман почувствува, че среща известно разбиране и това й даде кураж да отиде още по-далеч; защото, колкото и стари, неугледни, примирени, самотни и злочести да сме, щом сърцата ни са запазили и най-слабата искрица живот, те са запазили също така, тръпнещ до това мъждиво въгленче, и един изтерзан, призрачен копнеж за разбиране и обич. Този излинял призрак едва ли получава и по трохичка на година; но когато гладът и жаждата са го измъчили до краен предел, когато цялото човечество е забравило за този умиращ наемател на един загиващ дом, тогава божията милост си спомня за опечаления дух и манна небесна се посипва върху устни, които никога вече няма да познаят радостите на земната храна, Библейски обещания, чути за пръв път в годините на добро здраве, но тогава просто преминали покрай ушите, отново долитат като шепот до леглото на болния — тогава разбираме, че бог наблюдава това, от което цялото човечество е извърнало поглед; съзнанието извиква отново надеждата за нежното състрадание на Исус и упованието в него — отслабналият поглед, отправен отвъд времето, съзира дом, приятел и спасение във вечността.

Мис Ман, окуражена от вниманието на притихналата си слушателка, продължи да говори за отминалите събития в живота си. Тя говореше като човек, който изрича истината — просто, с известна сдържаност; не се хвалеше, нито преувеличаваше. Каролайн откри, че старата мома е била предана дъщеря и сестра, че всеотдайно е бдяла до смъртния одър на мнозина; че страданието, което сега тровеше нейния живот, се дължеше на продължителни и непрестанни грижи за болните; че е била подкрепа и опора на един злочест родственик в тежките мигове на собственото му падение и че нейната ръка все още го предпазва от пълна нищета. Мис Хелстоун остана цялата вечер, като пропусна другата си запланувана визита. Когато си тръгна от дома на мис Ман, тя взе решение да се постарае за в бъдеще да извини недостатъците й, никога да не се шегува с чудатостите й и да не се присмива на нейната неугледност; и преди всичко да не я пренебрегва, а да я посещава веднъж седмично, да й предложи уважение и привързаност, поне от едно човешко сърце — Каролайн усещаше, че вече съвсем искрено може да я почете поне с частица от тези чувства.

Когато се върна, Каролайн заяви на Фани, че е останала много доволна от излизането си, тъй като сега се чувствува много по-добре. На следващия ден тя посети мис Ейнли. Тази дама разполагаше с по-ограничени средства от мис Ман и домът й бе по-скромен; ако изобщо можеше да се намери разлика, тук сякаш бе дори още по-чисто, въпреки че тази не млада дама не можеше да си позволи прислуга, а вършеше всичко сама, като само от време на време разчиташе на помощта на едно момиченце, което живееше наблизо.

Мис Ейнли бе не само по-бедна, но дори още по-отблъскваща на вид от другата стара мома. На млади години сигурно е била грозна; сега, на петдесет, бе много грозна. При първа среща само хора с изключително добре дисциплинирано съзнание не биха се извърнали от мис Ейнли с раздразнение, не биха се изпълнили с предразсъдъци срещу нея заради непривлекателната й външност. Тя беше и извънредно педантична в облеклото и поведението си — имаше външността, говора и маниерите на истинска стара мома.

Посрещането й бе сдържано дори и в своята любезност (да, все пак то бе любезно), но мис Хелстоун я извини за това. Тя знаеше нещо за добротата на сърцето, което туптеше под този колосан нагръдник; всички в околността — поне всички жени в околността — знаеха нещо за него; никой не говореше против мис Ейнли, освен някои прекалено буйни младежи или пък някои невнимателни възрастни господа, които я обявяваха за ужасна.

Каролайн скоро се почувствува у дома си в тази малка гостна; една внимателна ръка пое шала и бонето й, а след това я отведе до най-удобното място край камината. Не след дълго двете жени — младата и старата бяха вече дълбоко улисани в разговор; скоро Каролайн осъзна силата, която един спокоен, безкористен и благ ум бе в състояние да упражни над тези, към които бе отправено въздействието му. Мис Ейнли не спомена нито дума за себе си — през цялото време говореше за другите. Недостатъците им тя подминаваше; нейната тема бяха нуждите им, които се стремеше да задоволи, страданията, които искаше да облекчи. Тя бе религиозна, истински апостол на вярата — някои биха я нарекли „светица“ — и често говореше за религията със святи думи, думи, в които някои хора, притежаващи усет за смешното, без да притежават способността точно да преценят и вярно да съдят за характера на човека, несъмнено биха видели подходящ обект за подигравки, мишена за подмятания и насмешки. Но усилията им биха отишли напразно. Искреността никога не е смешна — тя винаги буди уважение. Независимо дали истината — била тя религиозна или нравствена — говори красноречиво и с добре подбрани слова или не, нейният глас трябва да се слуша почтително. Нека тези, които не могат добре, нито пък със сигурност да съзрат разликата между гласа на лицемерието и този на неискреността, никога да не дръзват да се смеят, за да не ги сполети злочестината да се изсмеят на неподходящо място и да извършат богохулство додето си мислят, че проявяват остроумие.

Не от устата на мис Ейнли чу Каролайн за нейните добри дела; но независимо от това тя знаеше за повечето от тях. Благотворителността й бе честа тема за разговор сред бедните в Брайърфийлд. Това не бяха дела, свързани с раздаване на пари — старата мома бе твърде бедна, за да раздава много, макар че се подлагаше на лишения, за да може при нужда да даде своята лепта, — това бяха дела на една Сестра на благотворителността, много по-трудни за постигане, отколкото тези на лейди Баунтифул[2]. Тя бдеше до леглото на всеки болен, сякаш не се страхуваше от никаква болести и се грижеше се за бедните, за които никой друг не желаеше да се погрижи — посрещаше всичко спокойна, смирена внимателна и уравновесена.

За тази своя доброта мис Ейнли получаваше твърде малка отплата. Мнозина от бедняците до такава степен свикваха с грижите й, че почти не и благодаряха; богатите чуваха да се говори за тях с удивление, но си мълчаха от срам заради сравнението между нейната жертвоготовност и тяхната собствена. Но пък много жени дълбоко я почитаха — не можеха да постъпят другояче; а един господин — само един — я бе дарил с приятелството си и пълното си доверие: това бе мистър Хол, викарият на Нанъли. Той бе заявил, при това в думите му имаше много истина, че животът й бил по-близо до този на Христос, отколкото животът, на което и да е друго познато нему човешко същество. Не трябва да мислиш, читателю, че като обрисувам характера на мис Ейнли, то той е плод на въображението ми: не, ние търсим прототиповете на такива портрети само в истинския живот.

Мис Хелстоун се постара да вникне добре в ума и сърцето, които се разкриха пред нея. Тя не се натъкна на някакъв изключителен интелект, от който да се възхити — старата дама просто притежаваше здрав разум; но пък откри толкова добрина, толкова благотворност, толкова кротост, търпение и истинност, че се поклони в себе си пред мис Ейнли. Какво струваше любовта й към природата, какво струваше усетът й за красота, какво струваха нейните разнообразни и бурни чувства, силата на задълбочената й мисъл, по-изявената й способност да възприема, сравнени с практичната добродетел на тази хрисима жена? За момент те й се сториха само красиви форми на егоистично удоволствие; в съзнанието си тя ги потъпка с нозе.

Вярно е, че Каролайн все още изпитваше болка от това, че животът, който правеше мис Ейнли щастлива, не би могъл да направи същото за нея — колкото и да бе чист и деен, сърцето й го смяташе за твърде скучен, защото в него липсваше любовта, а съзнанието й — за изпълнен с твърде много лишения. При все това, мислеше си тя, нямаше съмнение, че силата на навика го бе превърнала в практичен и поносим за всеки — Каролайн чувствуваше, че бе позорно да изпитваш сантиментални копнежи, да подхранваш тайни мъки и безплодни спомени, да си инертен, да пилееш младостта си в мъчително бездействие, да преминаваш през годините, без да правиш нищо.

„Ще трябва да се съвзема — бе нейното решение — и да се опитам да бъда мъдра, щом не мога да бъда добра.“

Тя попита мис Ейнли не би ли могла да й помогне с нещо. Мис Ейнли, щастлива от предложената помощ, й отвърна утвърдително и изброи няколко бедни семейства в Брайърфийлд, като добави, че би било добре, ако Каролайн ги посети; възложи й също така по нейна допълнителна молба, известна работа в помощ на някои бедни жени с много деца, които не можеха да си служат добре с иглата.

Каролайн се върна у дома, начерта плановете си и си даде дума да не се отклонява от тях. Отдели известна част от времето си за обучение, а друга — за нещата, които мис Ейнли можеше да й възложи. Остатъка от времето определи за упражнения — нито минутка не трябваше да бъде посветена на трескавите мисли, които я бяха огорчили миналата неделна вечер.

За нейна чест можеше да се каже, че Каролайн изготви плановете си съвестно и с упорство. В началото работата бе трудна, а и към края не стана по-лека, но тя й помогна да възпре и потисне страданието — самото занимание поглъщаше силите й, пречеше й да потъне в размисъл. От време на време искрици на задоволство изпъстряха сивия й живот, когато разбираше, че е направила добро, доставила е радост или е облекчила страдание.

Но все пак трябва да кажа истината — тези усилия не й донесоха нито спокойствие за тялото, нито мир за душата; въпреки всички тях тя линееше, ставаше все по-тъжна и по-бледа; въпреки всички тях в паметта й постоянно звучеше името на Робърт Мур — една елегия по миналото непрестанно отекваше в ушите й, един траурен вътрешен вик ни за миг не й даваше покой; тежестта на скършения дух, на мъчителни и сковаващи мисли бавно се спускаше над жизнерадостната й младост, сякаш зимата удържаше победа над нейната пролет; почвата на душата й и нейните съкровища постепенно замръзваха в безплодно бездействие.

[1] Става дума за херцог Уелингтън. — Б.пр. ↑

[2] Героиня да Джордж Фаркър, английски драматург (1671–1707), известна с енергичната си благотворителна дейност. — Б.пр. ↑

Глава ХI
Фийлхед

Все пак Каролайн отказа да се предаде без борба. В моминското й сърце имаше някаква първична сила и сега тя прибягна до нея. Мъжете и жените никога не се борят така упорито, както когато се борят сами, без свидетели, съветници или довереници, без окуражителни думи, напътствуващи слова и съчувствие.

Мис Хелстоун се намираше точно в такова положение. Единствената й жизнена сила бяха страданията и тъй като те бяха съвсем неподправени и болезнени, силно разбунтуваха духа й. Решена да победи непоносимата болка, тя правеше всичко възможно, за да я обуздае. Никога преди не се бе проявявала като толкова заета, толкова прилежна и преди всичко — толкова дейна. Дъждът и вятърът не я възпираха от дългите й разходки из усамотени места. Ден след ден се връщаше по тъмно бледа и унила, ала сякаш в жилите й нямаше умора, защото още несвалила шала и бонето си, вместо да подвие крак, започваше да крачи из стаята си; често пъти не сядаше, докато буквално не й прилошееше. Обяснението й бе, че се нуждае от подобни упражнения, за да се умори добре и да спи спокойно през нощта. Но ако това бе целта й, тя оставаше недостигната, тъй като, докато другите прекарваха нощта в дълбок сън, Каролайн се мяташе в леглото или пък сядаше на пода, облегната на кушетката в тъмното, като явно забравяше необходимостта от почивка. Клетото момиче! Често плачеше; плачеше, обзета от някакво непреодолимо отчаяние, което понякога я връхлиташе, сломяваше силата й и я довеждаше до детинска безпомощност.

Когато изпаднеше в подобна изнемога, я обграждаха изкушения — слаби гласове й нашепваха да пише на Робърт и да му каже, че е нещастна, защото й е забранено да вижда него и Хортенз, че се страхува да не би той да оттегли приятелството си (не любовта) и да я забрави напълно; искаше й се да го помоли да си спомня за нея и от време на време да й пише. Всъщност тя бе съчинила вече едно-две такива писма, но никога не ги изпрати — надделяха срамът и здравия разум.

Най-накрая животът, който водеше, достигна до онзи предел, когато й се струваше, че не може да понася повече, че трябва да потърси и намери някаква промяна, в противен случай сърцето и умът й щяха да се сломят под бремето, което тегнеше над тях. Копнееше да напусне Брайърфийлд и да замине някъде далеч. Копнееше за нещо друго — дълбокото, скрито и горещо желание да срещне майка си растеше у нея; всеки изминал ден. Но наред с него живееше и едно съмнение, едно опасение — ако се срещнеше с нея, щеше ли да я обикне? Имаше основание за колебания по този въпрос — никога досега не бе чувала нито една хвалебствена дума за майка си, който и да я споменеше, говореше за нея с известна хладина. Чичо й, изглежда, се отнасяше към снаха си с някаква мълчалива неприязън; една стара прислужница, която бе живяла с мисис Джеймс Хелстоун известно време след женитбата й, винаги когато споменеше за предишната си господарка, правеше това с хладен и въздържан той понякога я наричаше „странна“, понякога казваше, че не я е разбирала. Тези думи смразяваха сърцето на дъщерята, навяваха й мисълта, че може би ще е по-добре никога да не се срещне с майка си, отколкото да я опознае и да не я хареса.

Но Каролайн успя да оформи в главата си един план, чието реализиране вероятно щеше да й донесе надежда за облекчение. Бе намислила да стане гувернантка, понеже не можеше да прави нищо друго. Една незначителна случка й помогна да събере смелост, за да оповести своето намерение пред чичо си.

Късните й продължителни разходки я водеха винаги, както вече споменахме, по усамотени пътища, но в каквато и посока да се отправеше — дали към мрачните околности на бърдото Стилброу или към слънчевите ливади на Нанъли пътят й към дома бе избиран така, че да минава близо до къщата в клисурата. Тя рядко се спускаше в падината, но почти всяка привечер заставаше на ръба й, когато над околните хребети се появяваха звезди. Мястото и за почивка бе до малка портичка под един храст — оттам можеше да наблюдава къщата, тъкачницата, покритата с роса градинка, тихия и дълбок вир; оттам се виждаше прозорецът на добре познатата кантора, през чието стъкло в определен час проблясваше с внезапна яркост лъчът на добре познатата лампа. Задачата й бе да следи за появата на този лъч, а наградата й — да го улови с поглед. Понякога той сияеше ярко в чистия въздух, понякога мъждукаше сред мъглата, а понякога проблясваше между дъждовните капки — Каролайн идваше тук във всякакво време.

Имаше нощи, когато лъчът не се появяваше — тогава тя знаеше, че Робърт не си е у дома, и се прибираше двойно по-натъжена; и обратно, светналият прозорец повдигаше настроението й, сякаш виждаше в него обещание за някаква смътна надежда. Ако по време на бдението й се появеше някаква сянка между лампата и прозореца, сърцето й трепваше — това бе сянката на Робърт, тя го бе видяла. Тогава се връщаше спокойна у дома, понесла в себе си неговия още по-ясен образ, по-ясен спомен за гласа му, за усмивката, за поведението му; и често пъти тези впечатления се примесваха със сладкото убеждение, че ако можеше да се озове по-близо до него, сърцето му все още би я приветствувало, че в такъв момент той навярно би пожелал да й подаде ръка и да я привлече към гърдите си, да я подслони при себе си, както бе правил преди. В такава нощ, въпреки че се случваше да пролее сълзи както обикновено, тя усещаше, че сълзите й не са толкова горчиви; възглавницата, върху която се лееха, й се струваше малко по-мека, а в слепоочията, притискани от тази възглавница, пулсираше по-слаба болка.

Най-късият път от клисурата до дома на пастора се виеше покрай голяма къща, същата, под чиито самотни стени бе минал Малоун в онова нощно пътешествие, описано в една от ранните глави на тази книга — старият и безлюден дом, наречен Фийлдхед. Той бе държан ненаселен от собственицата му в продължение на десет години, но съвсем не бе развалина — мистър Йорк се бе погрижил за вида му: един възрастен градинар бе живял в него с жена си, бе обработвал двора и поддържал къщата в годно за обитаване състояние.

Ако постройката на Фийлдхед не притежаваше много други достойнства, тя поне можеше да се назове живописна — несиметричната й архитектура и сивият и мъхест цвят, дело на времето, съвсем справедливо й даваха право да се възползува от този епитет. Старите прозорци с решетки, каменният портал, стените, покривът, комините — всички те изобилствуваха с пастелни тонове и тъмнокафяви светлосенки. Дърветата отзад бяха стройни, без листа и с разперени клони. Кедърът в градината отпред бе величествен, а гранитните вази върху градинската стена и дъгата с орнаменти над портата бяха истинска радост за окото на художника.

В една мека майска вечер Каролайн се бе запътила натам, когато луната изгряваше. Макар и доста уморена, тя не бе обзета от желание да се върне у дома си, където я очакваха само легло от тръни и нощ на терзания. Приседна на мъхестата земя до портата и се загледа към кедъра и къщата. Вечерта бе тиха, спокойна, влажна и безоблачна — обърнатите на запад фронтони отразяваха кехлибара на хоризонта, към който гледаха; дъбовете в дъното се чернееха, а кедърът бе още по-черен от тях; под неговите гъсти гарванови клони се прокрадваше къс тъмносиньо небе — то бе изпълнено от луната, която отправяше тържествен и благ поглед към Каролайн изпод този мрачен свод.

Нощта и гледката я изпълваха с печална наслада. Прииска й се да е щастлива — обзе я желание за вътрешно спокойствие, питаше се защо провидението не прояви съжаление към нея и не й помогне, не я успокои. Спомени за щастливи срещи на влюбени, увековечени в стари балади, споходиха съзнанието й — струваше й се, че такава една среща на такова място би била нещо божествено. Къде ли е Робърт сега? — питаше се тя. Не в кантората, защото Каролайн бе прекарала дълго време в очакване на лампата му, но не я бе видяла да светне. Питаше се дали й е писано отново да се срещне с Мур и да разговаря с него. Внезапно вратата на каменния портал се отвори и от там се появиха двама мъже. Единият бе възрастен, с бели коси, а другият млад, тъмнокос и висок. Те преминаха през моравата отпред, а след това през една врата в градинския зид — Каролайн ги видя да прекосяват пътя, да минават през портичката в оградата и да се спускат надолу по хълма; след това изчезнаха. Пред очите и бе преминал Робърт Мур заедно с приятелят си мистър Йорк — нито един от двамата не я бе забелязал.

Тази сцена отлетя бързо — краят й дойде почти със самото начало; но тя премина през нея като електричество и възпламени кръвта във вените й, разбунтува душата й. Завари я обезсърчена, а я остави отчаяна, две различни състояния.

„О! Ако беше сам! Ако ме беше видял — изстена тя, — той би ми казал нещо, би ми подал ръката си. Той ме обича, трябва да ме обича поне малко. Би ми дал някакво доказателство за любовта си — в очите му, върху устните му бих открила утеха, но шансът е загубен. Вятърът и сянката на облака не преминават по-безмълвно, по-безплътно, отколкото той. Небето ми се подиграва, то е жестоко към мен!“

И тъй, обладана от мъката на копнежа и разочарованието, Каролайн се прибра у дома си.

На следната сутрин, когато се появи на закуска побледняла и злочеста, сякаш бе срещнала призрак, тя попита мистър Хелстоун:

— Ще имате ли нещо против, чичо, ако си потърся работа като гувернантка в някое семейство?

Чичо й, който се намираше в точно толкова голямо неведение относно всичко, което племенницата му бе преживяла и преживяваше в този момент, колкото и масата, върху която се намираше чашата му с кафе, едва повярва на ушите си.

— Що за прищявка? — попита той. Полудяла ли си? Как да разбирам всичко това?

— Не се чувствувам добре и ми е нужна промяна отвърна тя.

Пасторът я огледа внимателно и откри, че тя действително се бе изменила. Без той да забележи, розата се бе свила и повехнала до размерите на едно кокиче — свежестта бе изчезнала, плътта бе посърнала; тя стоеше пред него унила, бледна и отслабнала. Ако не бе благият израз на кафявите й очи, нежните черти лицето и буйните коси, Каролайн едва ли би имала право да бъде наречена хубава.

— Какво, за бога, става с теб? — попита той. Случило ли се е нещо? Да не си болна?

Отговор не последва — само в кафявите й очи се появи влага, а бледите устни потръпнаха.

— Да потърсиш работа, как не! Че за каква работа ставаш ти? Какво си направила със себе си? Ти си болна.

— Ще бъда добре, ако замина оттук.

— Не мога да ги разбера тези жени. Притежават най-изумителна способност да те сащисват с неприятни изненади. Днес ги виждаш наедрели, здрави, румени като череши и закръглени като ябълки, а на другия ден ти се показват хилави като изсъхнали плевели, пребледнели и посърнали. И каква е причината? Тъкмо в това е загадката. Тя има храна, има свобода, има хубав дом, където да живее, и хубави дрехи, с които да се облича; само преди миг всичко това й е било достатъчно, за да се чувствува добре, а ето я сега — седи като някое клето, бледно и хленчещо момиченце. Това е цяло предизвикателство! Тогава идва въпросът — какво да се прави? Предполагам, че ще трябва да потърся съвет. Да повикам ли лекар, дете?

— Не, чичо, не искам лекар, защото той не може да ми помогне. Искам просто да сменя въздуха и обстановката.

— Е, добре, ако това е прищявката ти, ще бъде изпълнена. Ще те изпратя на морски курорт, парите нямат значение. Фани ще те придружи.

— Но, чичо, един ден аз ще трябва да направя нещо за себе си — та нали нямам нито пени. Добре ще е да започна отсега.

— Докато съм жив, ти няма да бъдеш гувернантка, Каролайн. Не искам хората да говорят, че племенницата ми е гувернантка.

— Но колкото по-късно човек предприеме нещо от този род, чичо, толкова по-трудно и болезнено е то. Бих желала да привикна с това бреме, преди още у мен да са се оформили някакви навици на спокойствие и независимост.

— Моля те да не ме ядосваш, Каролайн. Аз имам намерение да те осигуря. Винаги съм го имал — ще купя годишна рента. И таз хубава! Аз съм само на петдесет и пет, радвам се на добро здраве, имам още много време, за да спестявам и да взема необходимите мерки. Не се тревожи за бъдещето. Тази мисъл ли те мъчи?

— Не, чичо. Просто копнея за промяна.

Той се засмя.

— Говориш точно като жена! Като истинска жена. Промяна! Промяна! Все фантазии и капризи! Е, това е типично за женския пол.

— Но това не е нито фантазия, нито каприз, чичо.

— А тогава какво е?

— Мисля, че е необходимост. Чувствувам се по-отпаднала отпреди. Струва ми се, че трябва повече да се трудя.

— Възхитително! Чувствува се отпаднала, затова трябвало да се подложи на тежък труд, „clair comme le jour[1]“, както Мур би се… по дяволите този Мур! Ще заминеш за Клифбридж. Ето ти две гвинеи да си купиш нова рокля. Хайде, Кари, не бой се, всичко ще се оправи.

— Чичо, бих желала да сте по-малко щедър, но с повече…

— С повече какво?

Думата бе „съчувствие“ и тя бе на върха на езика й, но Каролайн не я изрече — девойката се възпря навреме; чичо й добре би се посмял, ако тази сълзлива дума се бе отронила от устните й. Но понеже тя замълча, той рече:

— Работата е там, че ти самата не знаеш какво искаш.

— Искам да бъда гувернантка.

— Пфу! Какви глупости! Не искам да чувам за никакви гувернантки. Да не съм чул нито дума повече по този въпрос. Това е едно типично женско хрумване. Свърших със закуската си и можеш вече да удариш звънеца — избий си всички прищевки от главата и върви да се забавляваш.

„С какво? С куклата си ли?“ — запита се Каролайн, като излизаше от стаята.

Изминаха седмица-две. Физическото и душевно здраве на Каролайн нито се влошаваше, нито се подобряваше. Тя се намираше точно в онова състояние, когато, ако организмът й таеше в себе си кълновете на туберкулозата, охтиката или треската, тези болести бързо биха се развили и съвсем скоро биха я отнесли на оня свят. Хората не умират от любов или мъка, макар някои да умират от стаените в тялото им болести, чието пагубно действие се пробужда от терзанията, породени от тези страсти. Природно здравите преминават през тези терзания с много мъки и сътресения — тяхната красота и свежест загиват, но животът им оцелява. Над тях надвисва разрухата — изгубват здравия си цвят, стават бледи и изпити. Когато ги наблюдават как тътрят нозе наоколо, хората си мислят, че те скоро ще се озоват в болнично легло, ще се стопят в него и ще изчезнат от света на здравите и щастливите. Но това не става — те продължават да живеят; и въпреки че не могат да си възвърнат младостта и жизнерадостта, могат да си възвърнат силата и спокойствието. Онзи цвят, който мартенският вятър брули, но не успява да отвее, може да оцелее и да роди една посърнала ябълка в края на есента — веднъж преборил се с последните слани на пролетта, той може да се пребори и с първите студове на зимата.

Всички бяха забелязали промяната във външността на мис Хелстоун и повечето хора говореха, че тя ще умре. На нея самата подобна мисъл не й бе хрумвала — не се чувствуваше изправена пред смъртта, не изпитваше нито болка, нито пък пристъпи на някаква болест. Апетитът й бе изчезнал, но тя знаеше причината — това бе така, защото нощем много плачеше. Силата й бе намаляла, но тя имаше обяснение и за това — сънят й убягваше и рядко успяваше да го подмами, а сънищата й бяха печални и мъчителни. Като че ли все още се надяваше, че в далечното бъдеще сегашният мъчителен период ще бъде превъзмогнат и че отново ще се сдобие със спокойствие, макар може би никога с щастие.

Междувременно чичо й я караше да ходи на гости. Тя отбягваше да се възползува от честите покани на техните познати; не можеше да се държи непринудено в компания — чувствуваше, че я наблюдават повече с любопитство, отколкото със съчувствие. Възрастните дами постоянно я обсипваха със съвети, като й предлагаха този или онзи лек. Младите дами я гледаха по начин, който тя разбираше и от който още повече се свиваше. Очите им издаваха, че я мислят за „разочарована в любовта“, както обикновено се говореше за подобно нещо, но от кого — не бяха сигурни.

Обикновените млади дами могат да бъдат също толкова коравосърдечни, колкото младите господа — принизени и егоистични. Тези, които страдат, трябва винаги да ги отбягват, защото те ненавиждат мъката и нещастието, като че ли ги считат за божие наказание, отредено за по-нискостоящите от тях. Според тези дами и господа да изпитваш „любов“ означава единствено да откриеш как да се домогнеш до добра партия, а да изживееш „разочарование в любовта“, означава, че техните планове са били отгатнати и осуетени. Те са убедени, че чувствата и мислите на другите в любовта са подобни на техните собствени и съдят за тях по същия начин.

Каролайн съзнаваше всичко това отчасти инстинктивно, отчасти посредством наблюдения. Тя нагаждаше своето поведение според познанията си, като се стараеше да държи посърналото си лице и повехналата си фигура колкото се може по-далеч от чуждите погледи. Поради този уединен начин на живот престана да научава новините за незначителните събития в околността.

Една сутрин чичо й влезе в стаята, където тя бе седнала с намерението да извлече малко удоволствие от рисуването на букетче диви цветя, набрани край един плет на ръба на клисурата, и й каза със своя рязък маниер:

— Ела, дете, ти си винаги наведена било над палитра, било над книга или ръкоделие — остави тази бояджийска работа. Впрочем допираш ли молива до устните си, когато рисуваш?

— Понякога, чичо, когато забравя.

— Значи това те трови теб. Боите са вредни, дете — в тези цветни моливи има оловно белило и миний, и меден окис, и гумигут, и още двадесет други отрови. Заключи ги, веднага ги заключи! Слагай си бонето — искам да дойдеш с мен, ще ходим на гости.

— С вас ли, чичо?

Въпросът бе зададен с тон на изненада. Каролайн не бе свикнала да ходи на гости с чичо си, не бе излизала досега нито на езда, нито на разходка с него.

— Бързо! Бързо! Знаеш, че съм много зает, нямам време за губене.

Тя събра набързо нещата си, като междувременно успя да попита къде ще ходят.

— Във Фийлдхед.

— Фийлдхед! Как, за да видим стария Джеймс Бут, градинаря? Да не би да е болен?

— Ще отидем да видим мис Шърли Кийлдар.

— Мис Кийлдар! Нима тя е в Йоркшир? Във Фийлдхед ли е?

— Да. Там е от цяла седмица. Срещнах я на едно празненство миналата вечер — на такова празненство, на което ти не би отишла. Останах доволен от нея и реших, че трябва да се запознаете — ще ти се отрази добре.

— Предполагам, че вече е пълнолетна.

— Да, пълнолетна е и ще живее известно време в имението си. Дадох и някои наставления по този въпрос, като й посочих задълженията й; не изглежда да е непослушна — доста приятна девойка е. Тя ще ти покаже какво значи да имаш жизнен дух — в нея няма нищо отнесено.

— Не съм сигурна дали ще иска да ме види и да се запознае с мен. С какво мога да й бъда от полза? Как бих могла да я заинтригувам?

— Пфу! Слагай си бонето!

— Горда ли е тя, чичо?

— Не зная. Едва ли можеш да допуснеш, че ще покаже гордостта си пред мен, нали? Едно такова девойче няма да си позволи да си придава важност пред пастора на своята енория, колкото и да е богато.

— Не, разбира се. Но как се отнасяше към останали те?

— Не обърнах внимание. Държи главата си изправена и вероятно може да бъде твърде дръзка, когато пожелае — иначе, не би била жена. Хайде тичай веднага за бонето си!

Каролайн и без това не бе надарена от природата с прекалена увереност, а физическата отпадналост и душевното униние съвсем не бяха ободрили духа й или намалили стеснителността в поведението й, нито пък и бяха вдъхнали допълнителна смелост за среща с непознати, ето защо въпреки вътрешната борба тя трепереше от страх, докато крачеше с чичо си нагоре по широката и павирана алея, водеща от портата на Фийлдхед до входа на самия дом. Без желание последва мистър Хелстоун през сводестия вход и се озова в мрачното старо преддверие отвъд него.

Преддверието наистина бе мрачно, продълговато, просторно и тъмно — само един прозорец с решетка хвърляше вътре слабата си светлина; в широката стара камина не гореше огън, тъй като той не бе необходим при сегашното топло време — тя бе пълна с върбови клони. Вътрешната галерия срещу входа можеше да се види само като очертание — толкова тъмен бе този салон във високата си част; изсечени от камък еленови глави с истински рога гледаха нелепо надолу от стената. Този дом не бе нито внушителен, нито удобен — и отвътре, и отвън изглеждаше стар, огромен и непригоден за живеене. С него бе свързана хилядолетна собственост; поради липса на мъжки наследници тази собственост сега принадлежеше на една жена. В околността имаше търговски фамилии, чиито приходи бяха двойно по-големи, но фамилията Кийлдар, поради своята древност и поради факта, че притежаваше това имение, се нареждаше пред всички останали.

Мистър и мис Хелстоун бяха въведени в някаква стая. Разбира се, както можеше да се очаква в една такава готическа постройка, тази стая беше облицова с дъб — прекрасни тъмни, полирани плоскости обгръщаха стените мрачно и тържествено. Тези блестящи и кафяви плоскости, читателю, са много внушителни; те са с мек цвят и приятно въздействие, но ако знаете какво означава пролетно почистване, те ще ви се сторят същевременно отвратителни и нечовешки. Всеки, който притежава сърце и е виждал прислужници да търкат тези полирани дървени стени с парцали, напоени с пчелен восък, в някой топъл майски ден, трябва да признае, че те са нещо непоносимо; не мога тайно да не приветствувам онзи благословен варварин, който е боядисал една друга, още по-голяма стая във Фийлдхед — а именно приемната, която преди също е била облицована в дъб, — в нежен розово-бял цвят; по този начин той си спечелил славата на див хун, но неимоверно много подсилил свежестта на тази част от дома си и спестил огромен труд на бъдещата прислуга.

Облицованата в кафяво стая бе обзаведена в стар стил, с истински старинни мебели. От двете страни на камината имаше по един старинен дъбов стол, солиден като горски трон, и в единия от тях седеше някаква дама. Но ако това бе мис Кийлдар, тя вероятно бе станала пълнолетна поне преди около двадесетина години — бе с фигура на възрастна жена и въпреки че не носеше боне, а косите й бяха със съвсем неподправен кестеняв цвят и ограждаха лице с деликатни черти и естествено младолико изражение, тя нямаше вид на млада девойка, нито пък се стараеше да изглежда такава. Облеклото й би могло да бъде и с по-модна кройка — в по-добре скроена и ушита рокля видът и несъмнено би бил още по-приятен. Учудващо бе, че дреха от такъв хубав плат е трябвало да бъде направена с такива оскъдни плисета и скроена по един толкова остарял модел — човек веднага би предположил, че притежателката й се отличава с някаква ексцентричност.

Тази дама посрещна посетителите с една съвсем английска смесица от церемониалност и скромност; никоя жена на средна възраст, освен ако не е англичанка, не би могла да демонстрира същия маниер — маниер, който издаваше такава несигурност в себе си, в собствените достойнства, в способността да доставя удоволствие и същевременно показваше такова желание да бъде благовъзпитана и ако е възможно, по-скоро любезна, отколкото сдържана. В този случай обаче пролича повече смущение, отколкото е характерно дори и за скромните англичанки — мис Хелстоун почувствува това; тя бе обзета от състрадание към непознатата и знаейки от опит кое е уместно за плахите натури, приседна кротко до нея и започна да води разговор с вежлива непринуденост, породена в този момент от присъствието на човек, който се владееше в по-малка степен от самата нея.

Ако бяха сами, двете веднага биха се разбрали прекрасно. Възрастната дама притежаваше невероятно чист глас — много мек и благозвучен, отколкото човек би могъл да очаква от нейните четиридесет години — и фигура, за която решително можеше да се каже, че е склонна към пълнеене. Този глас допадна на Каролайн; той компенсираше приповдигнатия, макар и правилен начин на произнасяне и изразяване — само след десет минути дамата би разбрала, че и гласът й, а и тя самата се нравят на нейната събеседница и след още десет двете биха станали приятелки. Но мистър Хелстоун бе застанал на килима и ги наблюдаваше и двете; наблюдаваше най-вече странната дама със саркастичния си остър поглед, в който ясно се четеше нетърпимост спрямо хладната й церемониалност и раздразнение от липсата й на самоувереност. Неговият суров поглед и рязък глас я смущаваше все повече и повече; тя се опита да поведе разговор за времето, за природата наоколо и за какво ли не, но опърничавият мистър Хелстоун незабавно се престори на глух — каквото и да кажеше дамата, той все недочуваше и тя бе принудена да повтаря всяка грижливо премислена баналност по два пъти. Това усилие в скоро време се оказа прекалено голямо за нея; тя тъкмо се надигаше, леко объркана, мърморейки нервно, че не знае какво е задържало мис Кийлдар и че ще отиде да я потърси, когато мис Кийлдар й спести това главоболие с появяването си — поне можеше да се предполага, че тази, която премина през стъклената врата откъм градината, притежаваше това име.

В непринуденото държане има истинско изящество — това си помисли и старият Хелстоун, когато стройната и нежна девойка се приближи към него, придържайки с лявата си ръка своята малка копринена престилка, пълна с цветя, подаде му дясната си ръка и изрече с приятен глас:

— Знаех, че ще дойдете да ме видите, макар и да мислите, че мистър Йорк ме е превърнал в якобинка. Добро утро.

— Но ние няма да ви оставим якобинка — отвърна Хелстоун. — Не, мис Шърли, те не ще успеят да откраднат цветето на моята енория от мен — сега, когато сте сред нас, вие ще бъдете моя ученичка в политиката и религията, заемам се с обучението ви и в двете области.

— Мисис Прайър ви е изпреварила — отговори тя, като се обърна към по-възрастната дама. — Мисис Прайър бе моя гувернантка и все още е моя приятелка. Тя е кралица на всички заклети тори и водач на всички религиозни жени. Мога да ви уверя, мистър Хелстоун, че съм добре подкована както по богословие така и по история.

Пасторът незабавно се поклони ниско на мисис Прайър и й засвидетелствува признателността си.

Бившата гувернантка отрече всякакво умение както в политическата, така и в религиозната полемика и заяви, че смята въпросите от подобно естество неподходящи за женски умове, но се обяви в общи линии за защитник на реда и законността и, разбира се, за вярна привърженица на официалната църква. Добави, че винаги е била противник на промените при каквито и да било обстоятелства, и завърши с почти прошепнатото твърдение, че прекомерната готовност да се възприемат нови идеи крие големи опасности.

— Надявам се, че мис Кийлдар мисли като вас госпожо.

— Разликата във възрастта и темперамента води до разлика в мненията — бе отговорът. — Трудно може да се очаква, че пламенните млади сърца ще споделят мненията на охладнелите възрастни хора.

— О! Значи ние сме независими, ние имаме собствено мнение! — възкликна мистър Хелстоун. — Малко сме якобинци, доколкото виждам, малко свободомислещи, при това не на шега. Хайде сега да чуем колко е силна вярата ви.

Той пое двете ръце на наследницата, като с това накара целият й товар от цветя да се изсипе на пода, и я настани до себе си на дивана.

— Кажете веруюто си — нареди Хелстоун.

— Веруюто на апостолите[2]?

— Да.

Тя го изрече като дете.

— А сега на свети Афанасий — това ще ви е изпитанието!

— Позволете ми първо да събера цветята си — Тартар идва и ще ги изпотъпче.

Тартар бе едно доста голямо силно куче със свиреп вид я при това доста уродливо — порода между мастиф и булдог, — което влезе в този момент през стъклената врата и насочвайки се право към килима, започна да души разпръснатите по него свежи цветя.

Явно ги пренебрегна като храна, но изглежда обзето от мисълта, че кадифените им листенца могат да послужат за удобна постеля, започна да се върти около тях с намерение да отпусне светлокафявото си туловище върху им; в този миг обаче, мис Хелстоун и мис Кийлдар едновременно се спуснаха, за да ги спасят.

— Благодаря ви — каза наследницата, като отново разтвори престилката си, за да може Каролайн да натрупа цветята в нея. — Това дъщеря ви ли е, мистър Хелстоун? — попита тя.

— Племенницата ми Каролайн.

Мис Кийлдар стисна ръката й, а след това я погледна. Каролайн също вдигна очи към домакинята си.

Шърли Кийлдар (тя нямаше друго име, освен Шърли — родителите й бяха желали да имат син, но когато след осемгодишен брак провидението ги дари само с дъщеря, те й дадоха същото мъжко фамилно име, което биха дали и на сина си, ако бог ги бе благословил с такъв) — Шърли Кийлдар не бе с неприятна външност, видът й бе привлекателен. Височината и фигурата й наподобяваха тези на мис Хелстоун — може би тя бе по-висока от гостенката си с няколко сантиметра; бе изящно сложена, а лицето й излъчваше чар, който думата „изящен“ отново описва най-добре. По природа то бе бледо, но интелигентно и с жив израз. Тя не бе блондинка като Каролайн — що се отнася до цвета й, в него преобладаваха изчистени и тъмни тонове — лицето и челото й бяха ясни, а очите й бяха с оттенъка на най-тъмното сиво; в тях не играеха зелени отблясъци — бяха прозрачни, чисти и неутрално сиви; косата й бе с цвета на най-тъмното кафяво, чертите й бяха изискани, с което не искам да кажа, те бяха аристократични, скулести и римски, понеже овалът й бе доста дребен и изящно изваян, а само да подчертая, като използувам няколко френски думи, че това бяха черти fins, gracieux, spirituals[3], подвижни и изразителни; но нито промените в тях, нито пък езикът им можеха да бъдат разбрани веднага. Шърли проучваше Каролайн сериозно, със замислено изражение, леко наклонила глава настрани.

— Виждате, че тя е само едно слабо девойче — отбеляза мистър Хелстоун.

— Изглежда млада, по-млада от мен. На колко години сте? — попита Шърли с тон, който би прозвучал покровителствено, ако не бе безкрайно сериозен и естествен.

— На осемнадесет години и шест месеца.

— А аз съм на двадесет и една.

Тя не каза нищо повече, а постави цветята на масата и се зае с подреждането им.

— А веруюто на свети Афанасий? — отново напомни пасторът. — Знаете и него, нали?

— Не мога да си го спомня добре цялото. Ще ви подаря букетче, мистър Хелстоун, след като дам едно и на племенницата ви.

Шърли бе направила малък букет от едно пищно цвете и две-три нежни цветчета, допълнени от стрък зеленина — върза го с копринена панделка от кошничката с ръкоделието си и го пусна в скута на Каролайн след това постави ръце отзад и се наведе леко към гостенката си, като все още я изучаваше, приела позата и нещо от вида на някой сериозен, но галантен малък кавалер. Това мимолетно изражение на лицето й бе подсилено от прическата: косата й бе разделена на път отстрани и вчесана в лъскав кичур над челото, чиито къдрици падаха съвсем естествено — тъй свободни бяха техните полюшвания.

— Уморена ли сте от разходката? — попита тя.

— Не, ни най-малко. Разстоянието не е голямо — само една миля.

— Изглеждате бледа. Винаги ли е така бледа? — обърна се тя към пастора.

— Преди време беше румена като най-червената от вашите рози.

— А защо се е променила? Защо е станала бледа? Болна ли е била?

Твърди, че се нуждае от промяна.

— Тя има нужда от тази промяна и вие трябва да й я дадете. Трябва да я изпратите на море.

Ще я изпратя още преди края на лятото. Междувременно възнамерявам да ви предложа приятелството й, ако нямате нищо против.

— Сигурна съм, че мис Кийлдар не ще има нищо против — намеси се тук мисис Прайър. — Мисля, че мога да си позволя да заявя от свое име, че чистото присъствие на мис Хелстоун във Фийлдхед ще се приема като благосклонност от нейна страна.

— Съвсем точно изразихте и моето мнение госпожо — каза Шърли, — и ви благодаря, че го казахте от мое име. Позволете ми да заявя — продължи тя, като отново се обърна към Каролайн. — Че вие също трябва да благодарите на моята гувернантка; тя не е тъй благосклонна към всеки, за вас това е по-голяма чест, отколкото можете да си представите. Още днес, веднага щом си тръгнете, ще попитам мисис Прайъри какво е мнението й за вас. Склонна съм да вярвам на нейните преценки за характерите на хората, тъй като досега съм ги намирала невероятно точни. Още отсега предчувствувам благоприятния отговор на моите въпроси — не съм ли права, мисис Прайър?

— Мила моя, току-що заявихте, че ще ме питате за мнението ми, когато мис Хелстоун си отиде; едва ли бих могла да ви го дам в нейно присъствие.

— Не, а може би и ще мине доста време, преди да го науча. Понякога много се измъчвам, мис Хелстоун, от прекомерната предпазливост на мисис Прайър — преценките й трябва да са точни, когато им дойде редът, защото често пъти те идват късно, като мненията на председателя в Камарата на лордовете, а за характерите на някои хора не мога да я накарам да произнесе присъдата си, колкото и да я моля.

Тук мисис Прайър се усмихна.

— Да — каза възпитаницата й, — зная какво означава тази усмивка — мислите си за моя наемател. Познавате ли мистър Мур от клисурата? — попита тя мистър Хелстоун.

— Да, да! Вашият наемател, точно той. Несъмнено сте го виждали доста пъти, откакто сте дошли?

— По задължение — трябваше да се свърши една работа. Работа! Наистина тази дума ми напомня, че вече не съм момиче, а жена, дори и нещо повече. Аз съм мистър Шърли Кийлдар — такава трябва да ми бъде титлата. Дали са ми мъжко име, заемам положение на мъж — това е достатъчно, за да ми вдъхне малко мъжественост; а когато виждам хора като онзи внушителен англо-белгиец, онзи Жерар Мур, пред себе си, когато ми говорят с дълбока сериозност за работа, тогава наистина се чувствувам като мъж. Трябва да ме вземете за ваш църковен настоятел, мистър Хелстоун, когато отново избирате такива, трябва да ме направят съдия и кавалерийски капитан — майката на Тони Лъмпкин е била полковник, а леля му — мирови съдия. Защо и аз да не бъда?

— Подкрепям ви с цялото си сърце. Ако решите да събирате подписи в защита на тази кауза, обещавам ви, че моето име ще оглави списъка. Но вие казахте нещо за Мур?

— А, да. Малко ми е трудно да разбера мистър Мур, а не зная какво да мисля за него — да го харесвам или не. Той има вид на наемател, с когото всеки собственик може да се гордее, аз също се гордея в този смисъл; но какво представлява като съсед? Колко пъти съм молила мисис Прайър да каже какво мисли за него, но тя все отбягва да ми даде пряк отговор. Струва ми се, че вие ще бъдете по-малко загадъчен, мистър Хелстоун, и ще се произнесете веднага — допада ли ви той?

— В момента ни най-малко; името му е напълно заличено от списъка на приятелите ми.

— Коя е причината? Какво е направил?

— Чичо ми и той имат разногласия по политически въпроси — намеси се тихият глас на Каролайн.

По-добре щеше да бъде, ако не се бе обадила в този момент — след като почти не бе взела участие в предишния разговор, не бе много уместно да се обажда сега; тя почувствува това с нервна острота още щом отвори уста, и дълбоко се изчерви.

— Какви са политическите убеждения на мистър Мур? — попита Шърли.

— Убеждения на занаятчия — отвърна пасторът. — Тесногръди, егоистични и непатриотични. Този човек постоянно пише и говори против продължаването на войната, търпението ми спрямо него вече се е изчерпало.

— Войната вреди на търговията му. Спомням си, че вчера той спомена нещо такова. Но какви са другите ви възражения против него?

— Споменатото е достатъчно.

— Той има вид на джентълмен, поне в смисъла, който аз влагам в тази дума — продължи Шърли, и с удоволствие бих искала да вярвам, че е така.

Каролайн взе да къса виолетовите листенца на единственото красиво цвете в букета си и каза с отчетлив глас:

— Несъмнено той е такъв.

Чула това смело потвърждение, Шърли обърна дълбоките си изразителни очи към другата девойка и й хвърли изпитателен поглед.

— Вие поне сте му приятелка — каза тя, — щом го защищавате в негово отсъствие.

— Аз съм му приятелка и родственица — последва бързият отговор. — Робърт Мур е мой братовчед.

— О, значи вие можете да ми разкажете за него. Опишете ми характера му.

Неизмеримо смущение обзе Каролайн, когато чу това желание — тя не бе в състояние, а и не се опита да го удовлетвори. Мисис Прайър веднага се притече на помощ и запълни настъпилата тишина, като започна да задава разни въпроси на мистър Хелстоун във връзка с няколко семейства от околността, с чиито роднини, както заяви тя, се била срещала на юг. Не след дълго Шърли отмести погледа си от лицето на мис Хелстоун. Тя не поднови въпросите си, а се обърна отново към цветята и започна да подрежда букетче за пастора. Поднесе му го, когато гостът й си тръгваше, и в замяна той й засвидетелствува уважението си, като й целуна ръка.

— Носете го на ревера си, за да ви напомня за мен — каза тя.

— Само до сърцето си, разбира се — отвърна Хелстоун. — Мисис Прайър, грижете се за този бъдещ съдия, този църковен настоятел в перспектива, този кавалерийски капитан, този млад джентълмен от Брайърфийлд, с една дума — не му позволявайте да се преуморява прекалено, внимавайте да не си счупи врата при лов и най-вече, кажете му да внимава как язди надолу по онзи опасен хълм близо до клисурата.

— Обичам препускането — каза Шърли, — обичам да летя надолу, а най-много обичам онази романтична клисура, и то с цялото си сърце.

— Романтична? С тъкачница в нея?

— Да, романтична, с тъкачница в нея. Старата тъкачница и малката бяла къщичка си имат свое собствено очарование.

— И кантората ли, мис Кийлдар?

— Кантората е много по-хубаво място, отколкото моята бяло-розова гостна. Обожавам кантората.

— А производството? Платното, омазнената вълна, казаните за боядисване с нечистотията около тях?

— Трябва да се отнасяме с нужното уважение към производството.

— И сигурно самият производител е герой? Много добре!

— Доволна съм, че се изразихте по този начин — наистина мисля, че у производителя има нещо героично.

Закачливост, одухотвореност и ликуване искряха върху лицето й, когато водеше този словесен двубой със стария разбойник, който на свой ред изпитваше почти същата наслада от атаките й.

— Капитан Кийлдар, в жилите ви не тече търговска кръв. Откъде това влечение към търговията?

— Понеже съм собственица на тъкачница, разбира се. Половината от доходите ми идват от тъкачницата в клисурата.

— Важното е да не станете съдружник.

— Чудесна идея! Чудесна идея! — възкликна тя с радостен смях. — Ще се възползувам от нея, благодаря ви.

И махвайки с ръка, бяла като цвета на лилия и изящна като ръката на фея, тя изчезна в дома си, докато пасторът и племенницата му преминаваха през сводестата дворна порта.

[1] Ясно като бял ден (фр.) — Б.пр. ↑

[2] Един от най-ранните образци на християнското вероучение, възникнал през II век и допълнен през IV век от александрийския архиепископ Афанасий — Б.пр. ↑

[3] Тънки, изящни, одухотворени (фр.) — Б.пр. ↑

Глава ХII
Шърли и Каролайн

Шърли бе искрена, когато заяви, че ще се радва на компанията на Каролайн, и доказа това, като често я търсеше — и наистина, ако не го бе правила, тя нямаше да бъде удостоена с тази компания, тъй като мис Хелстоун трудно завързваше нови познанства. Винаги я възпираше мисълта, че хората не биха се радвали на присъствието й, че не би могла да им бъде интересна; а едно тъй бляскаво, щастливо и младо същество като наследницата на Фийлдхед й се струваше твърде различно, за да приеме с готовност скромното й общество.

Шърли може би наистина беше бляскава, а вероятно и щастлива, но никой не е чужд на добрата компания; и независимо че за около месец се бе запознала с повечето от семействата в околността, че поддържаше съвсем свободни и непринудени отношения с всичките мис Сайкс, всичките мис Пирсън и двете превъзходни мис Уин от имението Уолдън, все пак си личеше, че не счита нито една от тях за своя много добра приятелка — не се побратими с никоя от тях, според нейните собствени думи. Ако наистина бе имала щастието да е мистър Шърли Кийлдар, господар на имението Брайърфийлд, в тази и близките две енории нямаше да се намери нито една девойка, на която да поиска ръката, за да я направи мисис Кийлдар, господарка на имението. Това изявление тя направи пред мисис Прайър, а последната го посрещна съвсем спокойно, както се отнасяше към повечето от безцеремонните реплики на възпитаницата си, като й отвърна:

— Мила моя, не позволявайте на навика си да говорите за себе си като за мъж да се затвърди — той е доста странен. Ако ви чуят да говорите тъй, тези, които не ви познават, биха помислили, че се правите на мъж.

Шърли никога не се присмиваше на бившата си гувернантка — малко скованото държане и безобидните странности на тази жена й се струваха дори достойни за уважение; ако не беше така, тя би се проявила като слабохарактерна, защото само слабите си позволяват да се присмиват на скромното достойнство; затова Шърли премълча възражението си. Тя тихо се приближи до прозореца и като отправи поглед към големия кедър в двора, насочи вниманието си към една птичка, кацнала върху по-ниските му клони. След малко започна да подсвирква на птичката, скоро подсвиркването й стана по-отчетливо и не след дълго Шърли вече свиреше ясно с уста; свирукането се преобрази в мелодия, която бе изпълнена много приятно и с майсторство.

— Мила моя! — възкликна мисис Прайър.

— Свирех ли? — запита Шърли. — Съвсем забравих. Моля ви за извинение, госпожо. Бях се зарекла да не свиря с уста пред вас.

— Но, мис Кийлдар, къде се научихте да свирите с уста? Трябва да сте придобили този навик с идването си в Йоркшир. Никога преди това не съм ви улавяла в подобно провинение.

— О! Зная да свиря доста отдавна.

— Кой ви научи?

— Никой. Научих се, като слушах, но бях позабравила. Снощи обаче, както си вървях към къщи по алеята, чух един джентълмен да си подсвирква тази мелодия в полето, от другата страна на оградата, и тя ме накара да си припомня своето умение.

— Кой беше този джентълмен?

— Наоколо има само един джентълмен, госпожо, и това е мистър Мур; поне е единственият джентълмен без бели коси. Моите двама почитаеми любимци, мистър Хелстоун и мистър Йорк, несъмнено са прекрасни стари кавалери, безкрайно по-добри, от който и да е друг глупав младок.

Мисис Прайър запази мълчание.

— На вас, госпожо, мистър Хелстоун не ви се харесва, така ли?

— Скъпа моя, постът на мистър Хелстоун го прави добре защитен от всякаква критика.

— Вие обикновено решавате да напуснете стаята, когато оповестят пристигането му.

— Ще излизате ли на разходка тази сутрин, мила?

— Да, ще отида до дома на пастора, за да подиря Каролайн и да я накарам да се раздвижи малко — Ще й предложа разходка из ветровитите ливади на Нанъли.

— Ако отивате в тази посока, скъпа моя, имайте добрината да напомните на мис Хелстоун да се загърне добре, тъй като отново е излязъл вятър, а ми се струва, че тя има нужда от грижи.

— Ще бъде изпълнено до най-малката подробност, мисис Прайър. Впрочем вие няма ли да ни придружите?

— Не любов моя; само ще ви задържам — възпълна съм и не мога да вървя толкова бързо, колкото вие бихте желали.

Шърли лесно успя да убеди Каролайн да излезе с нея и когато бяха вече на безлюдния път, закрачили по обширните и пусти поляни на Нанъли, тя също толкова лесно успя да я въвлече в разговор. След като преодоля първоначалното чувство на стеснение, Каролайн скоро изпита удоволствие от разговора си с мис Кийлдар. Още първата размяна на незначителни реплики бе достатъчна, за да даде на всяка една от тях представа за нейната събеседница. Шърли заяви, че харесва зелената шир на поляните, а дори още повече затревените хребети на хълмовете, тъй като те й напомняли на затревените бърда — била виждала подобна местност по време на пътешествията си близо до границата с Шотландия; Особено добре си спомняше една местност, през която бе бродила в дългия следобед на горещ, но облачен летен ден — бяха пътували от пладне до залез-слънце из места, които изглеждаха като безкрайна пустош и в които не бяха видели нищо друго, освен диви овце, не бяха чули нищо друго, освен крясъците на диви птици.

— Зная как изглеждат тия места в такъв ден — каза Каролайн. — Те са моравочерни на цвят, а небето е по-тъмно, почти сиво-синкаво.

— Да, тъкмо сиво-синкаво, а облаците са с медночервени краища, като тук-там се появява по някой бял проблясък, по-страшен и от огненото зарево, който, ако гледаш в него, сякаш ей сега ще избухне в ослепителна светкавица.

— Имаше ли гръмотевици?

— Чуваше се далечен тътен, но бурята се разрази чак вечерта, след като вече бяхме стигнали до хана, който представляваше една самотна постройка в подножието на някакъв хълм.

— Видяхте ли как облаците се спускат над планината?

— Да, стоях до прозореца и ги наблюдавах. Хълмовете бяха сякаш забулени в тъмна мъгла, а когато дъждът започна да пада на бели струи, те изведнъж изчезнаха, сякаш бяха измити от този свят.

— Виждала съм такива бури в хълмисти места в Йоркшир. Когато бушуват най-силно, когато небето се излива, а земята е залята от вода, тогава си спомням за потопа.

— След подобни урагани, когато природата отново притихва, те обзема едно особено чувство, сякаш отново се връщаш към живота, а сред разпръскващите се облаци се промъква успокоително сияние като нежно доказателство за това, че слънцето не е угаснало.

— Мис Кийлдар, спрете и погледнете надолу към долината на Нанъли и гората.

Двете застанаха на края на поляната и отправиха погледи към долината в ниското, нагиздена в майска премяна, към множеството ливади, някои обсипани с маргаритки, други позлатени с лютичета — в този ден зеленината се усмихваше с цялата си свежест, окъпана от слънчевата светлина, а над нея игриво се сипеха прозрачни смарагдови и кехлибарени лъчи. Над Нънуд — самотна останка от древна британска гора в една област, чиито равнини някога са били покрити с горски върхари, а хълмовете и обрасли с висок до гърдите храсталак — бе надвиснала сянката на облак; хълмовете в далечината бяха покрити със слънчеви петна, а хоризонтът — засенчен и обагрен в седефен цвят; сребристосини, светломорави, мимолетни зелени и розови оттенъци се преплитаха в бялото руно на облаците и чисти като девствен сняг мамеха окото, сякаш пред него за миг се разкриваха небесните дълбини. Ласката на вятъра върху лицата бе свежа, приятна и ободрителна.

— Нашата Англия е един прекрасен остров — каза Шърли, — а Йоркшир е едно от най-прекрасните му кътчета.

— И вие ли сте от Йоркшир?

— Да, аз съм йоркширка по рождение и кръв. Пет поколения от моя род спят вечен сън под плочите на Църквата в Брайърфийлд, а аз съм поела първата си глътка въздух в старото имение зад нас.

При тези думи Каролайн протегна напред ръката си, която бе поета и стисната с готовност.

— Ние сме от едни край — каза тя.

— Да — съгласи се Шърли, като кимна сериозно слава — А това — попита тя, сочейки към гората — това Нънуд ли е?

— Ходили ли сте някога там?

— Много пъти.

— В самите и дебри?

— Да.

— И какво има там?

— Все едно, че си се озовал в бивака на горските синове на великана Анак. Дърветата са огромни и стари. Когато застанеш до дънера им, струва ти се, че върховете им опират в някакъв друг свят — стволовете им са неподвижни като стълбове, а клоните им се поклащат при всеки повей. Дори и в най-голямото затишие листата им никога не остават спокойни, а при силен вятър сякаш някакъв потоп, сякаш самото море се бунтува над теб.

— Там не е ли било едно от убежищата на Робин Худ?

— Да, това място още пази спомена за него. Когато човек навлезе в Нънуд, мис Кийлдар, той се връща в дните на отминалото време. Виждате ли една падина сред короните на дърветата, ей там в средата?

— Да, съвсем ясно.

— Това е една котловина, подобна на дълбока чаша, обрасла с трева, която е зелена и ниска като чимовете на тази поляна; най-старите дървета, корубести и могъщи, ограждат високите части на тази котловина; а на дъното й се намират развалините на един женски манастир.

— Ще отидем заедно — само вие и аз, Каролайн — в тази гора някое лятно утро и ще прекараме там целия ден. Можем да си вземем моливи, листи за рисуване и някоя интересна книга за четене; ще вземем, разбира се, и нещо за ядене. Имам две малки кошнички, в които мисис Джил, моята икономка, може да сложи храната ни, и всяка ще носи своята. Надявам се, че няма да се уморите от една такава дълга разходка?

— О, не. Особено ако си почиваме през целия ден в гората и надзърнем в най-приятните й кътчета — зная къде можем да съберем лешници, къде изобилствуват дивите ягоди, зная някои усамотени полянки, където едва ли е стъпвал човешки крак, покрити със странен мъх, на места жълт, сякаш позлатен, на места оловносив, а другаде — зелен като изумруд. Зная къде има дървета, които пленяват погледа със своя изумителен, приказно живописен вид — изкорубени дъбове, нежни брези, събрани заедно в пълна с контрасти картина; ясени, величествени като кралски особи, самотно възправили снаги — престарели гиганти, обвити в яркозелени плащове от бръшлян. Бих могла да ви бъда водач, мис Кийлдар.

— Няма ли да ви бъде скучно само с мен?

— В никакъв случай. Мисля, че ще си допаднем — а нима съществува човек, чието присъствие не би ни развалило удоволствието?

— Наистина не познавам никого на нашите години, поне нито една дама, а що се отнася до мъже…

— Един излет придобива съвсем друг характер, когато в компанията има и мъже — прекъсна я Каролайн.

— Съгласна съм с вас — тогава наистина се получава нещо съвсем различно от това, което имаме предвид.

— Ние просто отиваме, за да видим старите дървета и развалините, да се потопим в атмосферата на миналото, заобиколени от древна тишина и преди всичко от спокойствие.

— Права сте. Присъствието на мъже, струва ми се, би прогонило всякакво очарование. Ако те са неподходящи като например вашия Малоун, вашите млади господа Сайкс и Уин, тогава спокойствието отстъпва място на раздразнението. Ако са подходящи, пак има някаква разлика, която трудно мога да обясня — тя лесно може да се почувствува, но не е толкова лесно да се опише.

— Първото нещо е, че забравяме природата.

— А тогава и природата забравя за нас. Тя закрива широкото си спокойно чело с тъмен воал, потулва лицето си и ни лишава от тихата радост, с която, ако боготворим само нея, би изпълнила сърцата ни.

— И какво ни дава вместо това?

— Повече въодушевление и безпокойство, едно вълнение, което кара часовете да отлитат, и една тревога, която обърква техния спокоен ход.

— Способността да сме щастливи зависи до голяма степен от самите нас — мъдро отбеляза Каролайн. — Била съм в Нънуд с многобройна компания — всичките курати, някои други господа от околността и най-различни дами; тогава този излет ми се стори непоносимо скучен и нелеп; ходила съм и съвсем сама или пък заедно с Фани, която седеше в дърварската хижа, за да бродила или за да си приказва с жената там, докато аз се скитах наоколо и рисувах или пък четях; тогава през целия ден изпитвах някакво тихо щастие. Но тогава, преди две години, бях млада.

— Ходила ли сте някога с братовчед си Робърт Мур?

— Да, веднъж.

— Какъв компаньон е той при подобни случаи?

— Един братовчед, както знаете, е нещо по-различно от един чужд човек.

— Зная го много добре. Но братовчедите, ако са глупави, са дори още по-непоносими от чуждите хора, защото не е лесно да ги държиш на разстояние. Но вашият братовчед не е глупав, нали?

— Не, но…

— Но какво?

— Докато компанията на глупците дразни, както казвате вие, то обществото на умните мъже също създава своите неудобства. Когато добрината или дарбите на приятеля ти са извън всякакво съмнение, възниква въпросът дали твоите собствени достойнства оправдават присъствието ти до него.

— О! Тук не мога да се съглася с вас, не бих допуснала подобна мисъл нито за миг. Не се смятам недостойна да се сравнявам с най-добрите измежду тях — имам предвид мъжете, макар че това е доста смело твърдение. Предполагам, че като умеят нещо, умеят го истински. Чичо ви впрочем е нелош пример за по-възрастното поколение джентълмени — винаги изпитвам удоволствие да видя неговото мургаво, енергично и умно лице в моя дом, а и другаде. Привързана ли сте към него? Внимателен ли е с вас? Хайде, кажете ми истината.

— Той ме е отгледал от малка точно така, както, не се съмнявам, би отгледал собствената си дъщеря, ако имаше такава. Това е проява на внимание. Но аз не съм привързана към него — по-скоро бих живяла далеч от неговото общество, отколкото в близост с него.

— Странно! А владее изкуството да се представя за толкова приятен човек.

— В компания — да. Но у дома е строг и мълчалив. Веднъж оставил бастуна и шапката си в коридора, той заключва приветливостта си в лавиците с книги и писалището. Навъсеното чело и кратките слова са за пред камината, а усмивката, шегите и остроумията — за пред хората.

— Деспот ли е?

— Ни най-малко — нито е деспот, нито лицемер; като човек той просто е по-скоро либерален, отколкото добродушен, по-скоро интелигентен, отколкото сърдечен, по-скоро съзнателно безпристрастен, отколкото истински справедлив, ако сте в състояние да вникнете в подобни тънки различия.

— О, да! Добродушието предполага склонност към опрощаване, която той не притежава. Сърдечността предполага топло сърце, което той няма, а истинската справедливост е рожба на съчувствието и вниманието, от които, както ми се струва, моят стар приятел с бронзов загар няма и понятие.

— Често се питам, Шърли, дали повечето мъже приличат на чичо ми в домашното си поведение; дали е необходимо да си нова и непозната за тях, за да изглеждаш приятна или достойна за уважение в очите им, и дали природата им е такава, че за тях е невъзможно да изпитват постоянен интерес и обич към тези, които виждат всеки ден.

— Не зная. Не мога да разсея съмненията ви. Често пъти и аз размишлявам над подобни неща. Но ще споделя една тайна с вас: ако бях убедена, че те са неизбежно и изцяло различни от нас — непостоянни, бързо отстиващи, лишени от съчувствие, — никога не бих се омъжила. Не бих искала да открия, че този, когото обичам, не ме обича, че съм му омръзнала и че каквото и да направя, за да му доставя радост, би било безсмислено, тъй като да се променя и да става безразличен, е в природата му. Ако открия това, за какво мога да копнея тогава, освен да си отида, да се махна от това място, където моето присъствие не носи радост.

— Но ако сте омъжена, това не може да стане.

— Не, не може, това е то. Тогава вече няма да съм си господарка. Ужасна мисъл! Тя направо ме задушава! Нищо не е в състояние да ме обърка повече, отколкото опасението, че ще се превърна в бреме и досада за някого — едно неизбежно бреме и една безкрайна досада! Ако сега почувствувам, че присъствието то ми е излишно, мога без усилия да се загърна в независимостта си като в плащ, да спусна като воал гордостта пред лицето си и да се оттегля. Ако съм омъжена, това не може да стане.

— Питам се защо всички ние не вземем решение да не се задомяваме — каза Каролайн. — Така би трябвало да постъпим, ако се вслушаме в мъдрия глас на опита от преживяното. Чичо ми винаги говори за брака като за бреме. Сигурна съм, че когато чуе за женитбата на някого, той неизменно го смята за глупак или поне за човек, който постъпва глупаво.

— Но, Каролайн, не всички мъже са като вашия чичо. Сигурно не са, надявам се, че не са.

Тя замълча за момент и се замисли.

— Предполагам, че всяка от нас намира по едно изключение в този, когото обича, поне докато се омъжи — заяви Каролайн.

— Сигурно е така. И вярваме, че това изключение е нещо съвсем истинско, мислим, че то е като нас, въобразяваме си, че сме обладани от усещане за хармония. Струва ни се, че неговият глас ни нашепва най-истинските обещания на едно сърце, което никога не ще изстине към нас, четем в очите му онова заветно чувство — обичта. Не мисля, че трябва да се доверяваме на това, което наричат страст, Каролайн. Струва ми се, че това са само искри от пламнали сухи съчки, които бързо изгарят и се стопяват; но ние наблюдаваме нашия избраник и виждаме, че е мил с животните, с малките деца, с бедните. Той е мил и с нас, добър и внимателен е, не ласкае жените, а проявява търпение към тях, изглежда, не се чувствува неловко в тяхно присъствие и намира компанията им за приятна. Той ги харесва не само от суетни и егоистични подбуди, а както го харесваме ние — защото ние наистина го харесваме, и след това забелязваме, че той е справедлив, че винаги казва истината, че е съвестен. Изпитваме радост и спокойствие, когато влиза в стаята, за да бъдем обзети от тъга и тревога, когато я напусне. Знаем, че този човек е бил добър син и че е добър брат — кой би се осмелил да ми каже, че няма да бъде и добър съпруг?

— Чичо ми би го казал без никакво колебание. „Ще му втръсне от вас само след месец“ — би заявил той.

— Мисис Прайър би намекнала за същото с нужната сериозност.

— Мисис Йорк и мис Ман мрачно биха го потвърдили.

— Ако те са истински оракули, значи по-добре е никога да не се влюбваш.

— Много по-добре, стига да можеш да го избегнеш.

— Съмнявам се в истинността на техните твърдения.

— Това страхувам се, означава, че вече сте попаднали в капана.

— Съвсем не. Но дори и да бе така, знаете ли към кои гадатели бих се обърнала за съвет?

— Слушам ви.

— Нито към мъж, нито към жена, нито към стари, нито към млади, а към малкото просяче от Ирландия, което идва босоного до вратата ми, към мишката, която се промушва през пролуката в ламперията, към птичката, която долита в студ и мраз за някоя трохичка на прозореца ми, към кучето, което ближе ръката ми и седи до коляното ми.

— Срещали ли сте някога човек, който да е добър към тези същества?

— А вие срещали ли сте някога човек, когото тези същества инстинктивно желаят да следват и да харесват, на когото желаят да се осланят?

— У дома имаме една черна котка и един стар пес. Познавам човек, на чието коляно тази черна котка обича да се катери, до чието рамо и буза тя обича да мърка. Старият пес винаги напуска колибата си, започва да върти опашка и да скимти приветливо, когато този някой минава оттам.

— И как постъпва този някой?

— Нежно гали котката, като й позволява да седи на коляното му, докато седи самият той, а когато трябва да я обезпокои при ставането си, внимателно я сваля долу и никога не я изблъсква грубо на пода; а на кучето винаги подсвирква и го гали.

— Така ли? Да не би това да е Робърт?

— Именно той.

— Прекрасен човек! — ентусиазирано изрече Шърли, а очите и грейнаха.

— Нима не е така? Нима той не притежава прекрасни очи и благородни черти, ясно и възвишено чело?

— Абсолютно вярно, Каролайн. Дано бог го благослови! Той е хубав и добър.

— Сигурна бях, че ще забележите това. Още когато за пръв път погледнах лицето ви, разбрах, че това ще стане.

— Имах добро отношение към него още преди да го срещна. Когато го видях, той ми се понрави, а сега съм във възторг от него. Красотата си има свое собствено очарование. Каролайн, когато обаче е съчетана с доброта, очарованието е много по-силно.

— А когато към тях добавите и ум, Шърли?

— Кой би могъл да устои?

— Спомнете си за моя чичо, за мисис Прайър, мисис Йорк и мис Ман.

— Не искам да си спомням за никого! Той е благороден човек. Казвам ви — когато такива като него са добри, те са венци на творението, те са синове на Създателя и най-малката искра от Неговия дух ги издига почти над смъртните. Без съмнение добрият, красив и велик мъж стои в началото на Сътворението.

— Над нас?

— Противна ми е мисълта да му оспорвам царската корона. Нима лявата ми ръка ще започне да спори с дясната за първенство? Нима сърцето ми ще спори с пулса ми? Нима вените ми ще ревнуват кръвта, която ги изпълва?

— Мъжете и жените, всички съпрузи се карат ужасно помежду си, Шърли.

— Нещастници! Нещастни, клети, паднали създания! Бог ги е сътворил за друга съдба, за други чувства.

— Но ние равни ли сме на мъжете, или не?

— Нищо не може да ме направи по-щастлива от срещата ми с този, който стои по-високо от мен, този, който ще ме накара да почувствувам истински, че той стои над мен.

— Срещали ли сте го някога?

— С радост бих го срещнала по всяко време — колкото е по-извисен от мен, толкова по-добре; унизително е да се навеждаш, а да впериш поглед нагоре, е славно нещо. Това, което ме тревожи, е, че когато се опитвам да се възхищавам, се обърквам, а когато съм настроена религиозно, има само лъжливи богове за почитане. Не искам да бъда езичница.

— Мис Кийлдар, ще влезете ли? Намираме се точно пред дома ми.

— Днес не. Но утре ще дойда да ви взема, за да прекарате вечерта с мен. Каролайн Хелстоун, ако вие сте това, което в момента ми се струва, че сте, тогава ние ще си подхождаме. Никога преди не съм успявала да разговарям с една млада дама тъй, както разговарях с вас тази сутрин. Целунете ме — и довиждане.

Мисис Прайър бе също така предразположена да задълбочи познанството си с Каролайн, както и Шърли. Тя, която избягваше всякакви посещения, един ден се появи в дома на пастора. Дойде следобед, когато се бе случило така, че пасторът отсъствуваше. Денят беше доста задушен; горещината я беше зачервила, а и тя бе допълнително смутена от обстоятелството, че влиза в чужд дом. Личеше си, че притежава навиците на затворен и саможив човек. Когато мис Хелстоун се присъедини към нея в гостната, тя забеляза, че гостенката й бе седнала на дивана, като потръпваше и си вееше с кърпичката, борейки се вероятно с някакво нервно безпокойство, което сякаш заплашваше да се превърне в истерия.

Каролайн малко се позачуди от подобна липса на самоконтрол у човек на такава възраст, а също и от липсата на физическа издръжливост у жена, която изглеждаше съвсем здрава. Мисис Прайър побърза да изтъкне умората от разходката, горещото време и тъй нататък, като причини за моментното си неразположение. И докато тя отново и отново изброяваше причините за отпадналостта си по-скоро припряно, отколкото ясно, Каролайн внимателно се постара да й помогне да се съвземе, като разтвори шала и свали бонето й. Внимание от подобен характер мисис Прайър не би приела от всеки — по принцип тя се отдръпваше от всяко докосване или прекалена близост с някаква смесица от смущение и хладина, които съвсем не бяха насърчителни за този, който предлагаше помощта си. Но към малката и лека ръка на мис Хелстоун тя се отнесе хрисимо и дори видимо се успокои от допира й. След няколко минути престана да потреперва, замълча и някак притихна.

Когато възстанови нормалното си състояние, мисис Прайър започна разговор на обикновени теми. В по-разнородна компания тя рядко вземаше думата; когато пък се налагаше да говори, правеше това с напрегнатост и често пъти не особено добре; затова пък в диалози се проявяваше като добър събеседник — езикът й, винаги малко официален, бе добре подбран, чувствата й бяха сдържани, а изказванията й — разнообразни и достоверни. Каролайн я слушаше с много по-голямо удоволствие, отколкото бе очаквала.

На стената, срещу която бяха седнали, висяха три картини. В средата, над камината, бе портретът на една дама, а другите две бяха портрети на мъже.

— Много красиво лице — каза мисис Прайър, като наруши кратката пауза, настъпила след половинчасовия оживен разговор. — Чертите му могат да се нарекат съвършени. Длетото на нито един скулптор не би могло да ги направи по-хубави. Предполагам, че е портрет от натура, нали?

— Това е портрет на мисис Хелстоун.

— На мисис Матюсън Хелстоун? Съпругата на чичо ви?

— Да. Казват, че приликата е много голяма. Преди женитбата си тя е била смятана за най-красивата жена в околността.

— Бих казала, че наистина е заслужавала това отличие — какви правилни черти! В това лице обаче има нещо пасивно. Моделът едва ли е бил онова, което хората наричат „жена с дух“.

— Мисля, че е била изключително сдържана и тиха.

— Човек трудно би предположил, мила моя, че изборът на чичо ви е могъл да попадне на партньор с подобен характер. Той не е ли човек, комуто допада оживлението на някой по-весел разговор?

— Да, в компания това е така. Но той винаги казва, че не би могъл да се справи с приказлива съпруга — в домът си желае спокойствие. Според него човек излизал навън, за се наприказва, а у дома си се връщал, за да почете и поразмишлява.

— Бях чувала, струва ми се, че мисис Матюсън Хелстоун живяла само няколко години след брака си. Така ли е?

— Около пет години.

— Е добре, мила моя — продължи мисис Прайър, като се надигна, за да си върви, — бих искала да вярвам, че сте разбрали желанието ни да бъдете честа гостенка във Фийлдхед. Надявам се, че ще бъде така. Сигурно се чувствувате самотна тук, след като около вас няма никаква родственица, и вероятно прекарвате повечето от времето си в уединение.

— Свикнала съм с това — израснала съм съвсем сама. Ще ми позволите ли да ви помогна с шала?

Мисис Прайър покорно се остави на грижите на Каролайн.

— Ако имате нужда от помощ в учението си — каза тя, — можете да се обърнете към мен.

Каролайн благодари за проявената любезност.

— Надявам се, че ще мога често да разговарям с вас. Бих желала да ви бъда от полза.

Отново мис Хелстоун отвърна с благодарност. Тя си мислеше какво ли добро сърце бе скрито под привидната хладина на нейната гостенка. Забелязала, че на тръгване мисис Прайър отново погледна с определен интерес към портретите, Каролайн мимоходом каза:

— Портретът откъм прозореца е на чичо ми и е правен преди двадесет години. Другият, отляво на камината, е на брат му Джеймс, моя баща.

— Има известна прилика между тях — каза мисис Прайър — и все пак различната форма на челата и устните издава различие в характерите.

— Какво различие? — попита Каролайн, като я изпращаше до вратата. — Според всеобщото мнение Джеймс Хелстоун, баща ми, е с по-хубава външност от двамата — забелязала съм, че непознати хора се възхищават от неговата привлекателност. Намирате ли портрета му за привлекателен, мисис Прайър?

— Той е много по-меки и фини черти в сравнение с чичо ви.

— Но къде и какво е онова различие в характерите, за което споменахте? Кажете ми, искам да видя дали правилно ще се досетите.

— Мила моя, чичо ви е човек с принципи — челото и устните му издават твърдост, а погледът му е непоколебим.

— Добре, ами другият? Не се страхувайте, че може да ме засегнете, винаги предпочитам истината.

— Обичате истината? Много добре. Придържайте се към това предпочитание и никога не му изменяйте. Другият, мила, ако бе жив сега, едва ли би бил здрава опора за дъщеря си. Главата му обаче е с изтънчени черти; предполагам, че е позирал на младини. Мила моя (мисис Прайър внезапно се извърна), признавате ли неизмеримата стойност на принципите?

— Убедена съм, че никой не би могъл да притежава истинско достойнство без тях.

— Добре ли съзнавате това, което казвате? Мислили ли сте по този въпрос?

— Често пъти. Обстоятелствата ме принудиха рано да насоча вниманието си към него.

— Значи този урок не е бил напразен, макар и твърде преждевременен. Предполагам, че почвата не е нито бедна, нито камениста, в противен случай семената, попаднали там в този ранен сезон, не биха дали плод. Мила моя, не стойте на течение до вратата, ще простинете. Довиждане.

Новите запознанства на мис Хелстоун скоро придобиха голямо значение за нея — обществото на своите две познати тя смяташе за истинска привилегия. Разбра, че ще бъде голяма грешка, ако пропусне тази възможност за отмора, ако пренебрегне шанса да се възползува от тази щастлива промяна. Това накара мислите й да потекат в друга посока. За тях се откри ново русло, което, отклонявайки поне някои от единствената посока, която бяха следвали до този момент, поуталожи буйния им устрем и намали силата на натиска им върху едно поизносено място.

Не след дълго Каролайн с удоволствие прекарваше по цели дни във Фийлдхед, като вършеше всичко, което Шърли и мисис Прайър желаеха — ту едната, ту другата предявяваха претенции за нейната компания. Едва ли съществуваше нещо по-ненатрапчиво от приятелството на възрастната жена; но пък нищо друго не можеше да бъде по-зорко, по-усърдно и неуморно. Вече намекнах, че тя бе личност със странен характер. Никъде другаде тази странност не проличаваше тъй ярко, както в естеството на интереса, който проявяваше към Каролайн. Мисис Прайър следеше всичките и действия, сякаш си беше поставила за цел да бди над всяка нейна стъпка. Доставяше и удоволствие, когато мис Хелстоун диреше от нея съвет или помощ. Отдаваше помощта си, когато я молеха за това, с такава тиха и все пак видима радост, че в скоро време Каролайн започна да изпитва удоволствие всеки път, когато трябваше да потърси подкрепата и.

Отначало мис Хелстоун бе изненадана от послушанието, което Шърли Кийлдар проявяваше спрямо мис Прайър, а и не по-малко от факта, че сдържаната бивша гувернантка се чувствуваше съвсем свободно и като у дома си в жилището на своята млада възпитаница, където заемаше с такава мълчалива независимост един доста зависим пост. Но не след дълго Каролайн разбра, че бе необходимо да опознаеш и двете жени, за да проумееш напълно тази загадка. Струваше й се, че няма човек, който да не хареса, обикне и оцени мисис Прайър, щом я опознае. Без значение бе, че тя упорито се обличаше в старомодни рокли, че речта й бе приповдигната, а поведението й — хладно, че притежаваше множество чудатости, каквито не можеха да се срещнат у другите — при все това тя бе такава опора, такъв съветник, толкова правдива, толкова добра посвоему, че според Каролайн нито един човек, свикнал веднъж с присъствието й, не бе в състояние да мине без него.

Що се отнася до зависимост или унижение, в общуването си с Шърли Каролайн не чувствуваше подобни неща. Защо тогава да ги чувствува мисис Прайър? Наследницата бе богата, много богата в сравнение с новата си приятелка. Едната притежаваше чист доход от хиляда лири годишно, а другата — нито пени. И все пак, когато бяха заедно, между тях се настаняваше чувство на равенство, което вдъхваше увереност и което бе непознато в средите на дребното дворянство от Брайърфийлд и Уинбъри.

Причината за това бе, че умът на Шърли бе зает не с мисли за пари, а със съвсем други неща. Доволна бе от материалната си независимост; имаше моменти, когато изпадаше в приповдигнато настроение при мисълта, че е господарка на големия дом, че има наематели и имение. Задоволството й биваше особено голямо, когато й припомняха за „цялата онази собственост“ долу в клисурата, която включваше „една чудесна тъкачница, бояджийница и склад, както и къщата, градините и помощните постройки“. Но въодушевлението й бе колкото неприкрито, толкова и безобидно. Сериозните й мисли бяха отправени в друга посока. Душата на Шърли притежаваше склонността да се възхищава от великото, да се радва на доброто. Тази склонност бе причина мислите й да дирят начини за нейното проявяване много по-често, отколкото да се занимават с високото положение на Шърли в обществото.

Мис Кийлдар бе заинтригувана от личността на Каролайн още в самото начало, защото тази девойка с деликатна външност бе тиха и стеснителна и имаше вид на човек, който се нуждае от грижите на приятелска ръка. Привързаността й нарасна още повече, когато откри, че начинът, по който самата тя разсъждаваше и се изразяваше, срещна разбиране и отклик у нейната нова позната. Почти не бе очаквала подобно нещо. Мислеше си, че мис Хелстоун притежава твърде красиво лице, твърде добри маниери и нежен глас, за да се отличава с нещо от хората с обикновена душевност и посредствени умствени способности. С голямо учудване установи как кроткото лице на новата й позната дяволито просветва при някои от по-острите й словесни атаки. Още повече се учуди, когато разбра, че тази момичешка къдрава глава съхранява цяло съкровище от самостоятелно придобити знания, че там тече поток от самостоятелно развиващи се мисли. Вкусът на Каролайн съвпадаше с нейния — книги, които мис Кийлдар бе чела с удоволствие, бяха любими и на мис Хелстоун. Съществуваха и ред неща, които и двете не одобряваха, ето защо и за двете бе утеха заедно да се надсмеят над проявите на фалшива сантименталност и помпозна претенциозност. Шърли бе на мнение, че малцина, били те мъже или жени, притежават истински усет за поезия — усет, който да е в състояние да разграничи правдивото от фалша. Често пъти бе слушала умни хора да се възхищават от този или онзи откъс, на този или онзи поет; след като го прочетеше обаче, душата и не бе способна да открие в него нищо друго, освен празнословие, претенциозни фрази във фалшив блясък, а в най-добрия случай — натруфено словоизлияние; навярно бе написан интересно, ловко, ерудирано, дори обагрен от възхитителните нюанси на фантазията, но бог бе свидетел, толкова се различаваше от истинската поезия, колкото се различават внушителната и масивна ваза от мозайка и малката чашка от чист метал; или, за да предоставим на читателя по-богат избор от сравнения, колкото се различават венецът от изкуствени цветя на шапкаря и току-що откъснатата момина сълза.

Шърли бе разбрала, че Каролайн усеща стойността на истинската руда и познава измамността на лъскавата шлака. Настроени в една хармонична тоналност, душите на двете девойки често отекваха в приятен унисон.

Една вечер се случи тъй, че те останаха сами в дъбовата стая. Бяха прекарали заедно целия този дъждовен ден, без да скучаят. Здрачаваше се, но свещите още не бяха донесени. Със сгъстяването на мрака и двете станаха по-замислени и смълчани. Западният вятър виеше около дома, гонейки буреносни облаци и пороен дъжд откъм далечния океан; отвъд старите решетки на прозорците бушуваше стихията, а вътре цареше дълбоко спокойствие. Шърли седеше до прозореца и наблюдаваше разпокъсаните облаци по небето, мъглата над земята, вслушваше се в звуците на портата, които наподобяваха плача на неспокойни духове — звуци, които, ако не бе толкова млада, весела и здрава, биха връхлетели върху тръпнещата й душа като някаква поличба, като преждевременна погребална песен, но тъй като сега тя бе в най-прекрасните години на живота си, в разцвета на красотата си, те само потискаха жизнеността й, превръщайки я в тъжна замисленост. Откъси от нежни балади звучаха в ушите й. От време на време тя изпяваше по някой ред, като гласът й се усилваше при всеки променлив порив на вятъра — мелодиите ставаха по-отчетливи с нарастването на воя отвън и замираха с неговото утихване. Фигурата на Каролайн едва се виждаше на алената светлина на тлеещите въглени — тя се бе оттеглила в най-отдалеченото и тъмно кътче на стаята, крачеше напред-назад и си повтаряше откъси от стихове, които помнеше добре. Гласът й бе много тих, но Шърли я чуваше; и докато си пееше полугласно, тя я слушаше. Стиховете бяха следните:

Бе сводът небесен от нощ помрачен,

талазите стенеха гордо,

когато несретник един като мен

пометоха право през борда;

лишен от надежда и близък човек,

подслона си морски оставил навек.

Тук откъсът свърши, понеже песента на Шърли, пълногласна и звучна допреди малко, бе утихнала съвсем.

— Продължавайте — каза тя.

— Тогава продължете и вие. Просто си повтарях „Корабокрушенецът“[1].

— Разбрах. Ако си спомняте цялото стихотворение, кажете го.

И тъй като почти се бе стъмнило, а и в края на краищата мис Кийлдар не бе някакъв вдъхващ ужас слушател, Каролайн изрецитира цялото стихотворение и стори това много добре. Бушуващото море, давещият се моряк, заливаният от вълните борещ се кораб оживяха от гласа й, а още по-живо бе пресъздадена душата на поета, който не ронеше сълзи за „корабокрушенеца“, а в пристъп на безмълвна болка оприличаваше своето нещастие, в което е бил забравен и от бога, на съдбата на този изоставен от своите събратя моряк и надаваше вик от бездната на своето страдание.

Не щя глас божествен вълните да спре,

и лъч милостив да пробие,

когато без помощ във бурно море

самотни погивахме ние.

Но мен ме погълна по-страшна вода

и бездна по-тъмна ме скри без следа.

— Надявам се, че сега на небето Уилям Купър е далеч от опасности и страдания — каза Каролайн.

— Изпитвате ли съжаление към него за това, което и изстрадал тук на земята? — попита мис Кийлдар.

— Дали го съжалявам ли, Шърли? А нима мога да изпитвам друго? Сърцето му е било почти напълно разбито, когато е писал това стихотворение, а то самото е в състояние да разбие сърцето на всеки, който го прочете. Сигурна съм, че след като го е написал, е намерил успокоение. Смятам, че поетичната дарба — най-божественият дар, пратен на човека — е предназначена да облекчава чувствата, когато тяхната сила вещае нещастие. Струва ми се, Шърли, че не трябва да се създава поезия, от която да лъха хладен размисъл или прекалена виртуозност. Кой се интересува от такава поезия? Кой се интересува от подобни познания, от възвишени поетични фрази? А кой не се интересува от чувствата, от истинските чувства, колкото и обикновени да са те, колкото и непохватно да са изразени?

— Във всеки случай поне едно е сигурно — че вие се интересувате от тях; няма съмнение, че щом чуеш тези стихове, веднага разбираш състоянието, в което се е намирал Купър, усещаш непреодолимостта на порива, обсебил душата му, порив, силен като брулещия вятър, който тласка кораба; този порив може да не го е оставил да вплете украшение във всеки стих, но го е изпълнил със сила да постигне ненадминато съвършенство. В гласа ви не долових никакво колебание, докато рецитирахте, Каролайн, и това ме удивлява.

— Ръката на Купър не е потръпвала, когато е писала тези редове. Защо тогава гласът ми да се колебае, когато ги изрича? Повярвайте, Шърли, нито една сълза не е била отронена над ръкописа на „Корабокрушенецът“. В това стихотворение не долавям печален стон, а само вик на отчаяние; мисля си обаче, че след изтръгването на този вик ужасният спазъм е отпуснал сърцето му, той си е поплакал на воля и се е успокоил.

Шърли поднови песента си. След малко спря и почти без пауза отбеляза:

— Човек би могъл да се влюби в Купър дори само заради привилегията да го утешава.

— Вие не бихте могли да обикнете Купър — веднага додаде Каролайн. — Той не е бил създаден за любовта на жена.

— Какво искате да кажете?

— Това, което казах. Зная, че на света съществуват определен вид натури — при това изключително благородни и възвишени, — към които любовта никога не се приближава. Дори и да бяхте търсили Купър с намерението да се влюбите в него, щяхте само да го погледнете, да го съжалите и да го оставите — щеше да ви прогони усещането за нещо невъзможно, нещо неестествено, както „свирепата буря“ е отнесла екипажа далеч от неговия давещ се другар.

— Може би имате право. Кой ви каза това?

— Думите ми за Купър се отнасят със същата сила и за Русо. Русо бил ли е обичан някога? Той е обичал страстно, но нима някога страстта му е била споделяна? Никога, уверена съм в това. А ако съществуват и жени като Купър и Русо, бих потвърдила същото и за тях.

— Питам се кой ли ви е казал това? Може би Мур?

— Защо някой трябва да ми го е казал? Нима аз не притежавам усет? Нима не съм в състояние да направя сравнение? Мур никога не ми е говорил нито за Купър, нито за Русо, нито пък за любовта. Гласът, който чуваме, когато сме сами, ми разказа всичко, което зная за тези неща.

— Допадат ли ви характери като този на Русо, Каролайн?

— Като цяло — не. Харесвам някои качества, които притежават; известни божествени искри в тяхната природа заслепяват погледа ми и възпламеняват душата ми. А от друга страна пък ги ненавиждам. Те са създадени от пръст и злато. Отпадъците и чистата руда не могат да се споят в едно здраво цяло — взети заедно, аз ги чувствувам като нещо неестествено, нездраво и отблъскващо.

— Струва ми се, че бих проявила повече разбиране към един Русо, отколкото вие, Кари. Самата вие, смирена и склонна към съзерцание, като че ли предпочитате строгите и практичните натури. Впрочем сигурно много ви липсва братовчед ви Мур, понеже сега не можете да се виждате, нали?

— Да, така е.

— Вероятно и вие му липсвате?

— Съвсем не.

— Не мога да допусна — продължи Шърли, която напоследък бе придобила навика да вмъква името на Мур разговора дори когато нямаше никакво отношение към него, — не мога да допусна, че не е бил привързан към вас — иначе не би ви обръщал толкова внимание, не би ви говорил толкова много и не би ви учил на толкова различни неща.

— Той никога не е бил привързан към мен, никога не е показвал, че е привързан към мен. Просто си даваше известен труд да покаже, че ме понася.

Каролайн, решена да се въздържа от прибързани ласкателни оценки, когато ставаше дума за отношението на братовчед й към самата нея, напоследък по силата на навика винаги мислеше и говореше за това колкото се може по-малко. Тя имаше свои собствени причини да бъде по-песимистична от всякога в надеждите си за бъдещето, да се отдава по-малко на приятни спомени от миналото.

— В такъв случай, разбира се — отбеляза мис Кийлдар, — и вие проявявахте в отговор само търпимост, нали?

— Шърли, мъжете и жените са толкова различни, разликата в положението им е толкова голяма. Жените имат да мислят за толкова малко неща, а мъжете — за толкова много. Можете да изпитвате приятелски чувства към един мъж, докато той може да е почти безразличен към вас. Много от нещата, които внасят радост в живота ви, могат да зависят от него, докато в погледа му може да не съзрете дори и мимолетно чувство или интерес. Робърт често ходеше до Лондон, понякога за цяла седмица или дори за две. Докато го нямаше, неговото отсъствие сякаш внасяше някаква празнота — нещо липсваше, в Брайърфийлд ставаше някак по-скучно. Макар и да се занимавах с обичайната си работа, аз все пак чувствувах неговата липса. Когато си седях сама вечер, наум ми идваха някакви странни мисли, които не мога да опиша: например ако някой вълшебник или добър дух ми предложеше в този момент далекогледа на принц Али (спомняте си го от „Хиляда и една нощ“, нали?) и ако с негова помощ можех да зърна Робърт — да го видя къде е, какво прави, — щях да узная колко ужасяващо широка е пропастта, която разделя такива като мен от подобните нему. Бях уверена, че колкото и мислите ми да са летели към него, неговите са били много далеч от мен.

— Каролайн — внезапно я попита мис Кийлдар. — Не желаете ли да се заловите за някаква работа, да приемете някаква професия?

— Желая го по петдесет пъти на ден. В сегашното си състояние често се питам за какво съм се родила на този свят. Копнея за нещо поглъщащо и задължаващо, нещо, което да запълни ума и ръцете ми, на което да посветя мислите си.

— Само трудът ли е в състояние да направи един човек щастлив?

— Не, но той може да ни накара да изпитваме различни болки и по този начин да не позволи сърцата ни да бъдат разбити от един-динствен мъчител. Освен това плодотворният труд си има своята отплата, която липсва в напразното, мъчително, самотно и безнадеждно съществуване.

— Но казват, че тежкият физически труд и професиите, свързани с науката, правели жените груби, карали ги да губят женствеността си.

— А какво значение има дали неомъжените или тези, които никога няма да се омъжат, са непривлекателни и неелегантни или обратното? Ще бъде съвсем достатъчно, ако те просто бъдат почтени, благопристойни и спретнати. Единственото, което може да се изисква от старите моми по отношение на външния им вид, е той да не дразни погледа на мъжете, когато ги срещат на улицата. Що се отнася до останалото, на тях трябва да им бъде позволено, без това да буди твърде много презрение, да бъдат вглъбени, сериозни, със скромни лица и да носят скромни дрехи по тяхна собствена преценка.

— Говорите толкова сериозно, Каролайн, че човек може да ви вземе за стара мома.

— Да, аз ще бъда такава, това е съдбата ми. Никога не бих се омъжила за някого като Малоун или Сайкс, а пък и никой друг не би ме взел за жена.

Тук настъпи дълга пауза, която бе нарушена от Шърли. И отново онова име, което сякаш я бе омагьосало, почти веднага се отрони от устните й:

— Лина — понякога Мур ви нарича така, нали?

— Да. Това е съкращение от Каролайн, което понякога се използува в неговата родина.

— Е, Лина, спомняте ли си, че един ден бях забелязала някаква неравност в косата ви — отдясно ви липсваше една къдрица — и вие ми казахте, че дължите това на Робърт, тъй като веднъж той отрязал от там дълъг кичур?

— Да.

— Ако винаги е бил толкова безразличен към вас, както твърдите, защо тогава е откраднал къдрицата ви?

— Не зная — всъщност не, зная. Това беше мое дело, а не негово. Всичко от този род винаги е било мое дело. Той се готвеше да замине за Лондон както обикновено. Вечерта, преди да тръгне, бях намерила в кошничката на сестра му един черен кичур коса — къса и завита къдрица. Хортенз ми каза, че това е спомен от брат й. Робърт бе седнал на масата. Погледнах към главата му — той има гъста коса, а на слепоочията му имаше множество такива завити къдрици. Помислих си, че би могъл да ми подари една — много ми се искаше да притежавам една от тях и го помолих за това. Робърт се съгласи, но при условие, че и той си избере кичур от моята коса. И така аз получих един къс кичур от неговата коса, а той — един дълъг от моята. Аз пазя неговия кичур, но съм сигурна, че той е изгубил моя. Това бе мое дело — едно от онези глупави неща, при мисълта, за които сърцето се натъжава, а лицето пламва в аленина; един от онези дребни, но ярки спомени, които се появяват и пробождат чувството ти за собствено достойнство с хиляди ножове, които карат устните ти, както си седиш сама, да отронват внезапни, налудничави слова.

— Каролайн!

— Наистина се смятам за глупачка в някои отношения, Шърли, презирам се! Но бях обещала да не ви превръщам в моя изповедница. Не можете да ми отвърнете със същите слабости — вие не сте слаба. Как втренчено ме гледате сега! Извърнете ясния си, силен като на орлица взор, обидно е да ме гледате така.

— Вие сте цял етюд за изучаване на характера! Слаба — несъмнено. Но не в смисъла, който имате в предвид. Влез!

Последното бе казано в отговор на едно почукване на вратата. Мис Кийлдар се намираше близо до нея, а Каролайн бе в далечния край на стаята — тя видя как Шърли пое някаква бележка и чу думите:

— От мистър Мур, госпожице.

— Донесете свещи — каза мис Кийлдар.

И докато Каролайн седеше в очакване, Шърли поясни:

— Съобщение по работа.

Но когато свещите бяха донесени, тя нито отвори писмото, нито го прочете. След малко бе обявено, че е пристигнала прислужницата Фани от дома на пастора, и неговата племенница пое към дома си.

[1] Стихотворение от английският поет Уилям Купър (1731–1800). — Б.пр. ↑

Глава ХIII
Още съобщения по работа

От време на време някаква безгрижна отпуснатост завладяваше Шърли — имаше периоди, когато тя изпитваше удоволствие от пълното бездействие на тялото и погледа си; това бяха моменти, в които мислите й, самото й съществуване, фактът, че светът я заобикаля, а над нея е небето й доставяха такова пълно щастие, че нищо друго не би могло да й донесе повече радост. Често пъти след някое утро, изпълнено с енергична дейност, тя прекарваше следобеда, като лежеше неподвижна в тревата под дружелюбната сянка на дърветата. Не изпитваше нужда от ничия друга компания, освен от тази на Каролайн, и ако тя бе наблизо, това бе напълно достатъчно; не се нуждаеше от друга гледка, освен тази на бездънното синьо небе и на малките облачета, които се носеха надлъж и нашир по него; нямаше нужда от никакъв друг звук, освен от жуженето на пчелите и шумоленето на листата. Единственото й четиво в подобни часове бе поизбледнялата книга на спомените или пък изпълнените с предсказания страници на очакването. Младите й очи излъчваха прекрасна светлина, която попадаше върху тези редове и улесняваше четенето. На моменти по устните й пробягваше усмивка, която разкриваше по нещичко от отминалите спомени или бъдните блянове — усмивка, която не криеше нито тъга, нито униние. Досега съдбата се бе показала благосклонна към блажената мечтателка и обещаваше да бъде добра към нея и занапред. Миналото й бе изпълнено с прекрасни мигове, а бъдещето й криеше розови надежди.

И все пак, когато един ден Каролайн се приближи с намерение да я вдигне от земята, тъй като според нея приятелката й бе лежала достатъчно дълго, тя съзря, че страните на Шърли бяха влажни, сякаш поръсени от утринната роса, а прекрасните й очи искряха от напиращите в тях сълзи.

— Шърли, защо плачете? — попита Каролайн с неволна изненада в гласа си.

Мис Кийлдар се усмихна и извърна красивата си глава към тази, която бе задала въпроса.

— Защото ми доставя огромно удоволствие да плача — отвърна тя. — Сърцето ми е пълно едновременно и с радост, и с болка. Но защо, добро и търпеливо дете, защо не се присъедините към мен? Моите сълзи са сълзи на радост и аз бързо мога да ги изтрия, а вие бихте могли да плачете със сълзи на жлъч, ако искате.

— Със сълзи на жлъч?

— Самотна птица, птица без другар — бе единственият отговор.

— Нима и вие не сте без другар, Шърли?

— В сърцето си — не.

— О! И кой е свил гнездо там, Шърли?

Но на този въпрос Шърли отвърна само със смях и пъргаво се изправи на крака.

— Просто сънувах — каза тя — сънувах, посред бял ден. Сън приятен, но вероятно безсмислен.

За мис Хелстоун, бе настъпило време да се прости с всички свои илюзии — виждаше бъдещето в мрачни краски и си мислеше, че твърде добре съзнава какъв път ще поеме нейната съдба, както и съдбата на някои други. И все пак старите спомени все още я държаха в плен и именно те, както и силата на навика, често я довеждаха до портичката в полето и до стария храст, откъдето можеше да наблюдава клисурата.

Една вечер, след случката с бележката, Каролайн се намираше на своя обичаен пост и напразно очакваше да съзре своя пътеводен фар — тази вечер лампата не освети прозореца. Каролайн остана там в очакване, докато появата на някои съзвездия не й напомни, че е време да си върви. На минаване покрай Фийлдхед по пътя към дома си тя бе привлечена от красотата на старото имение на лунна светлина и позабави ход. Дърветата и сградата спокойно се извисяваха под нощното небе и ясната пълна луна. Домът бе облян в бледо бисерно сияние, а около него витаеше мек кафяв здрач. Над обрамчения от короните на дъбовете покрив бяха надвиснали тъмнозелени сенки. Широката павирана пътека отпред също бе потънала в бледо сияние, сякаш по силата на някаква магия тъмният гранит се бе превърнал в лъскав порцелан. Върху това сребристо пространство се открояваха две ясно очертани сенки на две човешки фигури. В първия момент тези фигури бяха неподвижни и безмълвни, но след малко се раздвижиха и заговориха приглушено, като и крачките им, и гласовете им бяха в пълна хармония. Погледът, който ги следеше зорко, след като излязоха иззад ствола на кедъра, се изпълни с искрен интерес. „Дали това не са мисис Прайър и Шърли?“

Несъмнено това е Шърли. Кой друг притежава такова гъвкаво, гордо и грациозно тяло? А вече се вижда лицето й, чието изражение е едновременно безгрижно и замислено, грижовно и весело, закачливо и внимателно. Нехаеща за росата, тя не е покрила главата си — косите и са разпуснати и обвиват шията й, галят раменете й със завитите си къдри. Златно украшение проблясва през полузагърнатите краища на шала, с който се е наметнала, а на ръката, която го придържа, блести голям скъпоценен камък. Да, това е Шърли.

Другата фигура, разбира се, е на мисис Прайър, нали?

Да, но само при положение, че мисис Прайър притежава фигура с височина над метър и осемдесет и е сменила почтените си вдовишки одежди с мъжка премяна. Фигурата, която крачи до мис Кийлдар, е фигура на мъж — висок, млад, внушителен мъж — и това е наемателят на Шърли, Робърт Мур.

Двамата разговарят тихо и думите им не могат да бъдат разбрани — да се позабавиш, за да хвърлиш един поглед, още не означава, че искаш да подслушваш. А и след като луната грее така ясно и лицата им се виждат толкова отчетливо, кой би могъл да устои на подобно изкушение? Явно Каролайн не може, тъй като тя се бави.

Беше време, когато в летните вечери Мур имаше навика да се разхожда с братовчедка си тъй, както правеше сега с наследницата. Често пъти Каролайн бе ходила до клисурата с него след залез-слънце, за да вдъхне пресния аромат на земята, където ухайна трева застилаше като с килим една тясна тераса, която свършваше на ръба на дълбока пропаст, от чийто мрак се носеше бълбукането на самотния поток, въздишащ по влажните камъни между обраслите с растителност брегове, под надвисналите над него елши.

„Но аз бях по-близка с него — мислеше си Каролайн. — Той не се чувствуваше задължен да се отнася почтително с мен. Нуждаех се само от вниманието му. Държеше ме за ръката, а сега не докосва нейната. И все пак Шърли не проявява гордост пред този, когото обича. Видът й не излъчва високомерие — само осанката й е малко горда, но това за нея е съвсем естествено и неотменно както в моменти на безгрижна отпуснатост, така и в мигове на самоконтрол. Сигурно Робърт разсъждава като мен — че в този миг е отправил поглед към едно прекрасно лице; при това той мисли така с ума на мъж, а не с моя ум. В очите й гори такъв щедър и все пак толкова кротък плам. Тя се усмихва — какво ли я кара да се усмихва така пленително? Видях, че Робърт усети красотата на усмивката й, при това той я почувствува със сърцето си на мъж, а не с моите мъгляви женски възприятия. Приличат на две щастливи души, а тази сребриста настилка ми напомня за онзи бял бряг, на които вярваме, че ще стъпим, след като прекосим реката на смъртта — двамата са го достигнали и сега вървят задно по него. А аз какво съм — спотайвам се в тази сянка, а душата ми е по-мрачна и от моето убежище? Принадлежа на този свят и не съм дух, а само една клета и обречена смъртна, която пита в своето неведение и безнадеждност защо се е родила и за какво живее, чийто ум постоянно се измъчва от въпроса как най-сетне ще срещне смъртта си и кой ще я подкрепи в този момент? Това е най-тежкият миг в живота ми досега, но аз съм готова за него. Отказах се от Робърт и го отстъпих на Шърли още в първия ден, когато чух, че е пристигнала; още в първия миг, когато я зърнах — богата, млада и прекрасна. Сега той е неин, сега той е нейният любим, а тя е негова. Ще му принадлежи още повече, когато се оженят — колкото повече Робърт опознава Шърли, толкова повече душата му ще се привързва към нея. Те и двамата ще бъдат щастливи, но аз не роптая срещу тяхното блаженство. Измъчва ме само моето собствено нещастие; толкова силно страдам. По-добре изобщо да не се бях раждала — трябвало е да ме удушат още при първия ми вик.“

В този момент Шърли се отби встрани, за да откъсне едно росно цвете, а след това и двамата завиха по една алея, която бе по-близо до портата. Някои думи от разговора им започнаха да се долавят по-ясно. Каролайн не остана на мястото си, за да ги чуе — тя се отдалечи безшумно, а лунните лъчи целунаха стената, която до този момент бе закривана от сянката й. Читателят е по-привилегирован и ще му позволим да остане, за да видим какво ще разбере от този разговор.

— Не мога да проумея защо природата не ви е дала глава на булдог, щом притежавате неговата упоритост — каза Шърли.

— Въпросът ви не е много ласкателен. Нима ме поставяте толкова ниско?

— Притежавате и още нещо от безшумния начин, по който това същество върши работата си — нападате без предупреждение. Приближавате се тихо изотзад, за да сграбчите бързо и да сключите челюсти в здрава хватка.

— Това са само догадки. Не сте били свидетелка на подобно действие от моя страна. Във ваше присъствие аз не съм булдог.

— Тази ваша мълчаливост издава природата ви. Колко малко говорите изобщо, а какви задълбочени планове кроите! Виждате надалеч и умеете да си правите сметки.

— Познавам нрава на тези хора. Разполагам със сведения за намеренията им. Писмото ми от снощи ви уведоми, че процесът на Бараклъф е приключил, както и за присъдата му — изселване от Англия. Неговите съзаклятници ще замислят отмъщение, но аз ще си изготвя план за противодействие или поне ще бъда готов за нападението им, това е всичко. Дадох ви най-доброто обяснение, на което съм способен. А сега мога ли да считам, че ще одобрите бъдещите ми действия?

— Да, ще бъда на ваша страна дотогава, докато се защитавате.

— Чудесно! Без подкрепата ви, дори ако се натъкнех на вашата съпротива или неодобрение, смятам, че пак щях да постъпя точно така, както възнамерявам сега. Удовлетворен съм. В общи линии положението, в което се намирам, е по вкуса ми.

— Не е трудно да се забележи това. Делата, които ви предстоят, ви допадат много повече, отколкото ако трябва да изпълните някоя правителствена поръчка за сукно на армията.

— Права сте, тези дела не са ми неприятни.

— Същото би казал и старият Хелстоун. Вярно е, че съществува известен нюанс на различие в подбудите на двама ви, дори може би повече от един. Искате ли да поговоря с мистър Хелстоун? Бих го направила, ако пожелаете.

— Постъпете така, както намерите за добре — собствената ви преценка, мис Кийлдар, ще ви изведе на най-верния път. При една по-трудна ситуация аз също бих се уповавал на тази преценка. Но бих искал да ви уведомя, че в момента мистър Хелстоун не е много благосклонно настроен към мен.

— Знам това, чух всичко за вашите разногласия, но бъдете сигурен, че те ще се стопят. Той не би могъл да устои на изкушението, което крие един съюз с вас при сегашните обстоятелства.

— Бих го приел с удоволствие — той е човек от желязо.

— Споделям мнението ви.

— Той е като стара сабя, която е малко ръждясала, но чието острие и закалка са все още в превъзходно състояние.

— Добре, мистър Мур, ще го имате, ако, разбира се успея да го склоня.

— Нима има човек, когото не можете да спечелите?

— Може би тъкмо пасторът. Но ще положа нужните усилия.

— Усилия! Та той ще се предаде за една дума, за една усмивка само.

— Едва ли. Това ще ми струва няколко чаши чай, известно количество препечен хляб и кейк, както и голяма доза увещания, молби и убеждаване. Започва да става хладно.

— Струва ми се, че треперите. Неправилно ли постъпвам, като ви задържам тук? Няма никакъв вятър — на мен дори ми е топло. А вашата компания е едно толкова рядко удоволствие за мен. Може би ако имахте някакъв по-дебел шал…

— Бих могла да остана още и да забравя, че става късно, но това би обезпокоило мисис Прайър. Във Фийлдхед редовно си лягаме рано, мистър Мур. Сигурна съм, че и сестра ви постъпва така във вашия дом.

— Да. Но между Хортенз и мен съществува едно изключително удобно споразумение — всеки да постъпва така, както намери за добре.

— А вие как намирате за добре?

— Три пъти седмично спя в тъкачницата. Лично аз се нуждая от съвсем малко почивка. А когато има луна и времето е приятно, често бродя из клисурата до зори.

— Когато бях малка, мистър Мур, моята бавачка ми разказваше за самодивите, които хората срещали из тази клисура. Това било още преди баща ми да построи тъкачницата, по времето, когато тази местност била напълно дива. Внимавайте да не ви омагьоса някоя от тях.

— Страхувам се, че вече съм омагьосан — тихо отвърна Мур.

— Има и по-лоши неща от самодивите, неща, от които човек трябва да се пази — продължи мис Кийлдар.

— Много по-опасни — допълни той.

— Точно така. Какво бихте казали например, ако на пътя ви се изпречи тъкачът Майкъл Хартли, онзи луд калвинист и якобинец? Казват, че се е отдал на бракониерство и често скитал нощем с пушката си.

— Вече имах удоволствието да го срещна. Една вечер доста поспорихме. Приключението наистина бе твърде странно, но ми допадна.

— Допадна ви? Моите уважения към вкуса ви. Майкъл не е с всичкия си. Къде го срещнахте?

— В най-отдалеченото и най-тъмно място на клисурата, там, където водата се провира под шубраците. Седнахме край дървеното мостче. Грееше луна, но по небето имаше облаци и духаше силен вятър. Побъбрихме си доста.

— За политика?

— И за религия. Мисля, че имаше пълнолуние и Майкъл бе в най-високата точка на лудостта си — бълваше странни богохулства, както подобава на един истински антиномист.

— Извинявайте, но сигурно тогава и вие сте били луд колкото него, за да седите там и да го слушате.

— Неговите приказки са изключително интересни. Този човек би бил половин поет, ако не беше пълен маниак, или вероятно пророк, ако не беше толкова заблуден. Той съвсем тържествено ми заяви, че съм предопределен за ада, че на челото ми виждал начертан знака на дявола, че още от самото начало ми било писано да съм изгнаник. Божието отмъщение, ми каза той, назрявало за мен и потвърди, че в едно видение през нощта бил съзрял начина и средствата, с които ръката на съдбата щяла да ме достигне. Поисках да узная още нещо, но той ме напусна със следните думи: „Краят още не е настъпил.“

— Виждали ли сте го оттогава?

— След около месец, когато се връщах от пазар, го срещнах заедно с Моузес Бараклъф, и двамата в доста пияно състояние — молеха се, изпаднали във френетична възбуда край пътя. Нарекоха ме Сатана, казаха ми да изчезвам и на висок глас си пожелаваха да не се поддават на изкушението. И отново, само преди няколко дни, Майкъл си направи труда да се появи пред кантората гологлав и по риза — шапката и палтото му били задържани в кръчмата като залог. Бе дошъл да съобщи, че пожелавал на мистър Мур да приведе дома си в ред, защото вероятно съвсем скоро душата му щяла да бъде повикана.

— Какво мислите за тези неща?

— Клетият човечец беше пил в продължение на няколко седмици и бе в състояние, граничещо с делириум тременс.

— Тогава какво? Това означава, че е много по-вероятно да се опита да изпълни пророчествата си.

— Няма смисъл човек да си хаби нервите със случки от подобен характер.

— Мистър Мур, веднага си вървете вкъщи!

— Толкова скоро?

— Направо през полето, без да заобикаляте по пътеките и нивите.

— Но още е рано.

— Късно е. Що се отнася до мен, аз се прибирам. Ще ми обещаете ли, че няма да скитате из клисурата тази нощ?

— Ако го желаете.

— Желая го. Мога ли да ви запитам дали смятате живота за нещо, което няма стойност?

— Нищо подобно, напротив — напоследък смятам живота за безценен.

— Напоследък?

— Сега съществуванието за мен не е нито безцелно, нито безнадеждно, а мислех, че е така, само допреди три месеца. Тогава се давех и желаех всичко да свърши час по-скоро. Изведнъж една ръка се протегна към мен — една нежна ръка, на която нямах почти никакво доверие. Обаче нейната сила ме спаси от крах.

— Наистина ли ви спаси?

— За момента — да. Вашата помощ ми предостави още една възможност.

— Живейте и се възползувайте от нея по най-добрия начин. Не се предлагайте като мишена на Майкъл Хартли и лека нощ!

Мис Хелстоун бе обещала да прекара вечерта на следния ден във Фийлдхед и тя спази обещанието си. Междувременно бе преживяла няколко мрачни часа. През по-голямата част от времето не бе напускала стаята си. Излизаше оттам само за да се присъедини към чичо си за храна и тъй като очакваше прояви на любопитство от страна на Фани, бе й казала, че е заета с преправянето на една рокля и че предпочита да шие на горния етаж, за да не бъде обезпокоявана.

Тя наистина ши — иглата играеше между пръстите й непрестанно, без почивка, но умът й работеше по-бързо и от тях. Отново, този път по-силно от всякога, Каролайн желаеше да има някаква професия, без значение колко тежка или уморителна би могла да бъде тя. Трябваше да помоли чичо си още веднъж, но първо щеше да се посъветва с мисис Прайър. Умът й се напрягаше, за да измисли някакъв план, също толкова усърдно, както и пръстите й, които прекарваха иглата през тънкия плат на муселинената лятна рокля, разстлана върху малкия бял диван, край който бе седнала. От време на време, докато мислите и пръстите й работеха тъй, по някоя сълза изпълваше очите й и капваше върху заетите й ръце. Но този признак на вълнение се появяваше рядко и бързо биваше заличен; острата болка преминаваше, замъглеността изчезваше от погледа и — тя отново вдяваше иглата, нагласяваше подгъва и продължаваше да работи.

Късно следобед Каролайн се облече. Появи се в дъбовата гостна във Фийлдхед тъкмо когато поднасяха чая. Шърли я попита защо е закъсняла толкова.

— Защото си преправях роклята — отвърна тя. — Тези чудесни слънчеви дни ме накараха да се засрамя от зимните си дрехи и затова си преправих една по-лека рокля.

— В която изглеждате така, както бих искала да ви виждам — каза Шърли. — Вие сте една малка дама, Каролайн — нали така, мисис Прайър?

Мисис Прайър никога не правеше комплименти, а рядко прибягваше и до забележки, независимо дали бяха доброжелателни, или не, по повод външния вид на околните. В този случай тя само прибра къдриците на Каролайн от слепоочието й, седна до нея и като погали овалните й страни, отбеляза:

— Изглеждате ми отслабнала, мила моя, и малко бледа. Спите ли добре? Очите ви имат уморен вид — възрастната дама загрижено се загледа в нея.

— Понякога сънувам печални сънища — отвърна Каролайн. — Ако прекарам будна час или два през нощта, постоянно си мисля за дома на чичо ми като за старо и мрачно място. Знаете, че се намира близо до гробищата — задната част на дома е отпреди много години и казват, че готварницата там някога е била част от гробището и че под нея се намират гробе. Искам да напусна този дом.

— Мила моя! Сигурна ли сте, че не сте суеверна?

— Не съм, мисис Прайър. Но си мисля, че ставам нервна. Нещата ми изглеждат по-мрачни, отколкото преди. Изпитвам страхове, които никога по-рано не съм имала — не от призраци, а от предзнаменования и злощастни събития. Върху съзнанието ми се е спуснала някаква необяснима тежест и бих дала всичко на този свят, за да я премахна, но не мога.

— Странно! — извика Шърли. — Аз никога не се чувствувам по такъв начин.

Мисис Прайър не каза нищо.

— Хубавото време, прекрасните дни, чудесните гледки, нищо не е в състояние да ми достави радост — продължи Каролайн. — Спокойните вечери не са спокойни за мен, лунната светлина, която някога смятах за нежна, сега ми изглежда само печална. Да не би това да е някаква умствена слабост, мисис Прайър?

— Нищо не мога да направя, макар че често се боря с това свое състояние — опитвам се да го осмисля, но усилията ми не променят нищо.

— Нужно ви е повече движение — каза мисис Прайър.

— Движение! Движа се достатъчно — движа се, докато ме надвие почти пълна изнемога.

— Мила моя, трябва да напуснете този дом за известно време.

— Мисис Прайър, бих искала да го направя, но не заради някакво безцелно пътешествие или гостуване. Искам да бъда гувернантка, както сте били и вие. Ще ви бъда много задължена, ако поговорите с чичо ми по този въпрос.

— Глупости — намеси се Шърли. — Що за идея! Да бъдете гувернантка! По-добре още сега станете робиня. Кому е нужно това? Защо мислите ви са заети с вземането на подобно болезнено решение?

— Мила моя — каза мисис Прайър, — още сте твърде млада, за да бъдете гувернантка, а не сте и достатъчно здрава — задълженията на гувернантките често пъти ги подлагат на сурови изпитания.

— Мисля, че ми липсват именно сурови изпитания, за да запълват времето ми.

— Да запълват времето ви! — извика Шърли. — А нима то не е достатъчно запълнено? Никога не съм виждала по-трудолюбиво момиче от вас, вие винаги работите. Елате — продължи тя, — елате и седнете до мен. Пийнете малко чай, това ще ви освежи. Сигурно не отдавате голямо значение на приятелството ми, щом се гласите да ме напуснете, така ли е?

— Разбира се, че му отдавам значение, Шърли, и съвсем не искам да ви напускам. Никога не ще намеря по-скъпа приятелка.

При тези думи мис Кийлдар сложи ръката си в тази на Каролайн с поривисто движение, което изразяваше топли чувства, допълнително засвидетелствувани и от изражението на лицето й.

— Ако наистина мислите така, то по-добре е изцяло да се възползувате от приятелството ми — каза тя, — а не да бягате от мен. Ненавиждам мисълта, че мога да се разделя с хората, към които съм се привързала. Понякога мисис Прайър споменава, че ще ме напусне, като заявява, че бих могла да намеря по-добра от нея. Тогава винаги ми идва наум, че подобна постъпка би била равносилна на това да смениш старомодната си майка с нещо по-модерно. Що се отнася до вас, бях започнала да се лаская от мисълта, че сме отлични приятелки, че харесвате Шърли почти толкова, колкото тя вас — а Шърли не скъпи чувствата си.

— Но аз наистина харесвам Шърли — харесвам я все повече и повече с всеки изминал ден, ала това не ме прави силна и щастлива.

— А ще бъдете ли силна и щастлива, ако отидете и заживеете в зависимост, сред напълно непознати хора? Разбира се, че не — не е необходимо да опитвате. Казвам ви, че подобен експеримент ще завърши с неуспех, не е във вашата природа да понасяте нерадостният живот, който обикновено водят гувернантките. Ще се разболеете, а аз не искам и да чувам за подобно нещо.

След като мис Кийлдар изрече решителната си забрана, последва пауза. Не след дълго тя проговори отново, като все още изглеждаше разгневена:

— За мен е ежедневно удоволствие да очаквам появата на жълтото боне и копринения шал по пътеката между дърветата и да видя, че моята кротка, умна и мъдра компаньонка и наставница се връща при мен, че ще седне до мен в дъбовата гостна, за да я гледам, да й говоря и да правим това, което тя и аз искаме. Може би думите ми звучат егоистично и сигурно е така, но тези думи съвсем естествено идват на устните ми и за това ги произнасям.

— Ще ти пиша, Шърли.

— Какво са писмата? Само заместител на нещо истинско. Пийнете малко чай Каролайн, хапнете нещо — та вие нищо не ядете. Усмихнете се, бъдете весела и си останете у дома.

Мис Каролайн поклати глава и въздъхна. Почувства колко трудно ще и бъде да убеди някого да й помогне, да я подкрепи в осъществяването на тази промяна в нейния живот, която и се струваше наложителна. Ако само можеше да следва собственото си решение, тя вярваше, че ще успее да намери едно навярно сурово, но затова пък резултатно средство за облекчаване на страданията си. Но това решение, взето в основа на обстоятелства, които тя не бе в състояние да обясни на никого, а най-малко на Шърли, изглеждаше в очите на всички, освен в нейните собствени непонятно и нередно и за това се натъкваше на съпротива.

Понастоящем не съществуваше никаква причина от материален характер, та да напусне един дом с всички удобства и да „започне работа“. Налице бе очевидната вероятност, чичо и да я обезпечи за цял живот. Това бе мнението на приятелите й и доколкото им позволяваше осведомеността, те разсъждаваха правилно. Те обаче нямаха никаква представа за тайните страдания на Каролайн, които тя така ревностно се мъчеше да превъзмогне, не подозираха нищо, за нейните мъчителни нощи и тъжни дни. Това бе едновременно и невъзможно, и безнадеждно за обяснение — единственият й план бе да чака и да понася. Мнозина, на които не достигат храна и дрехи, водят по-щастливо съществуване и се уповават на по-светли надежди. Мнозина, терзани от бедност, са в много по-поносимо състояние от нейното.

— Поуспокоихте ли се вече? — попита Шърли. — Приемате ли да останете в своя дом?

— Няма да го напусна, против волята на моите приятели — бе отговорът — смятам обаче, че времето ще ги накара да мислят като мен.

По време на този разговор, мисис Прайър проявяваше явни признаци на безпокойство. Обичайната и сдържаност много рядко и позволяваше да разговаря свободно или пък да разпитва. Тя можеше да измисли множество въпроси, които не се осмеляваше никога да зададе, можеше да дава съвети на ум, които никога не се отронваха от устните й. Ако бе насаме с Каролайн, навярно би споделила какво мисли за всичко това, но присъствието на мис Кийлдар, макар да бе свикнала с нея отдавна, бе запечатало устните й. В този момент, както и при хиляди други случаи, необясними нервни колебания възпираха намесата й. Тя просто засвидетелствуваше загрижеността си към мис Хелстоун по косвен начин: осведомяваше се дали огънят не я кара да се чувства прекалено затоплена, постави параван между камината и стола й, затвори един прозорец, за който се беше усъмнила, че предизвиква течение, и час по час отправяше към нея погледи изпълнени с безпокойство. Шърли продължи:

— След като осуетих вашият план, което, надявам се успях да направя, ще предложа свой собствен. Всяко лято, аз предприемам екскурзия. Този път възнамерявам да прекарам два месеца край езерата в Шотландия или край езерата в Северозападна Англия. Това означава, че ще замина само ако се съгласите да ме придружите. Откажете ли, няма да направя и крачка.

— Вие сте много добра, Шърли.

— Ще бъда добра, ако ми позволите — изпълнена съм с намерения да бъда добра. Моето нещастие и навик, зная това, е преди всичко да мисля за себе си вместо за другите, но кой не е като мен в това отношение? Ала когато капитан Кийлдар се чувствува добре, когато всичките му нужди са задоволени, включително и нуждата от разумен и добър другар, тогава да посвети останалите си сили на щастието на своя другар. А защо да не бъдем щастливи в шотландските планини, Каролайн? Ще отидем именно там. Ще отидем и до островите, ако, разбира се, сте в състояние да понесете пътуването по море — до Хебридските и Шетландските острови, до островите Оркни. Нима това няма да ви хареса? Виждам, че ви допада. Мисис Прайър, бъдете ми свидетелка. Лицето и цялото грейна при споменаването на тези места.

— Много ми допада — отвърна Каролайн.

Идеята за подобно пътуване не само й допадна, но и вдъхна и ободряваща сила. Шърли потри ръце.

— Да, мога да направя едно благодеяние — каза тя. — Мога да извърша едно добро дело с моите пари. Хилядата ми лири годишно не са само мръсни банкноти и презрени гвинеи (ала нека да говоря по-почтително за тях, защото ги обожавам), те могат да бъдат здраве за линеещите, сила за слабите, утеха за тъжните. Бях решила да постигна с тях нещо повече от един прекрасен стар дом, в който да живея, от атлазени рокли, които да нося; нещо повече от уважението на познатите и почитта на бедните. Сега мога да поставя началото. Това лято Каролайн, мисис Прайър и аз ще навлезем в Северния Атлантически океан отвъд Шетландските острови, вероятно чак до Ферьорските острови. Ще видим тюлени в Сюдюрьо и несъмнено морски сирени в Стреймьо[1]. Каролайн се смее, мисис Прайър — накарах я да се засмее, значи съм и подействувала благотворно.

— С удоволствие ще дойда, Шърли — каза тоново мис Хелстоун. — Копнея да чуя шума на вълните, океанските вълни, и да ги видя такива, каквито съм ги виждала в мечтите си — надигащи се стени от зелена светлина, изпъстрени с изчезващи и появяващи се гребени от пяна, по-бяла от лилия. С радост бих минала край бреговете на онези самотни скалисти островчета, където чайките живеят и се размножават необезпокоявани от никого. Ще тръгнем по стъпките на древните скандинавци, на викингите — оттам почти се виждат бреговете на Норвегия. Радостта, която изпитвам и която е породена от вашето предложение, е доста смътна, но все пак това е радост. — Сега ще си мислите ли за скалите на Фитфулхед, когато лежите будна в нощта, за писъците на чайките, летящи около тях, й за вълните, разбиващи се върху им, вместо за гробовете под готварницата в задната част на дома ви?

— Ще се опитам. И вместо мислите ми да витаят около останки от покрови, части от ковчези и човешки кости, ще си представям тюлени, които лежат на слънце по безлюдните брегове, където не стъпва кракът нито на рибаря, нито на ловеца; ще си представям ниши в скалите, пълни със снежнобели яйца в гнезда от водорасли, неподплашени птици, чиито щастливи ята скриват белите пясъци.

— А какво ще стане с онова необяснимо бреме, за което казвате, че тегне на душата ви?

— Ще се постарая да го забравя, люшкана от вълните на голямата бездна, над стадо китове, които се гмуркат сред тътена на сивата вода и идват откъм зоната на ледовете — стотици китове, които се обръщат, проблясват и разпенват водата след своя водач, толкова огромен, появил се сякаш на този свят още преди Потопа, подобен на онова същество, което клетият Смарт[2] е имал предвид, когато е написал това:

Могъщ борец със прилива, китът огромен

туловището си показа над водата.

Надявам се, че нашият кораб няма да срещне по пътя си такова стадо, каквото вие описахте, Каролайн. Предполагам, че си представяте как тези морски гиганти пасат по склоновете на „вечните хълмове“, поглъщайки странната си паша из долините, над които се полюшват вълни. Не бих искала корабът ни да бъде обърнат от водача на подобно стадо.

— Предполагам, че очаквате да видите морски сирени, Шърли?

— Поне една — за по-малко не мога и да помисля. Освен това тя трябва да се появи по следния начин: аз ще се разхождам сама по палубата през някоя късна августовска вечер, като съзерцавам и същевременно съм съзерцавана от пълната луна. В този момент нещо бяло трябва да се появи на повърхността на морето, над което луната е застинала в своето великолепие — това нещо проблясва и се потапя, след което отново изплува. Струва ми се, че чувам как извиква отчетливо — тогава ви довеждам от каютата и ви показвам един образ, издялан сякаш от алабастър, който се надига над разливащата се вълна. И двете виждаме дългите коси, вдигнатата снежнобяла ръка, овалното огледало, блеснало като звезда. Съществото се приближава — вече се вижда човешкото лице. То е като вашето и неговите чисти и правилни (извинете ме за определението, но то е подходящо), неговите чисти и правилни черти не са загрозени от бледността му… То гледа към нас, но не с вашите очи. В погледа му виждам неестествен и лукав пламък — то ни вика. Ако бяхме мъже, щяхме веднага да скочим, забелязали този знак, а студените вълни нямаше да ни възпрат по пътя ни към още по-студената изкусителка. Но тъй като сме жени, ние си оставаме на своите безопасни места, макар и не без чувство на ужас. Тя прочита невъзмутимостта в погледите ни и се чувствува безсилна, гняв изкривява лицето й. Не може да ни омагьоса, но ще ни изплаши — надига се и цялото й тяло се плъзва по тъмната стена на вълната. Чудовищна изкусителка! Ужасяващо подобие на нас самите! Не ви ли обзема радост, Каролайн, когато най-сетне с див писък тя се гмурва в дълбините?

— Но, Шърли, тя не е като нас — ние не сме нито изкусителки, нито ужасни същества, нито пък чудовища.

— Говорят, че някои от нас са и трите неща. Има мъже, които приписват подобни качества на жените.

— Мили мои — намеси се мисис Прайър, — не ви ли се струва, че във вашия разговор през последните десет минути въображението ви доста се поразвихри?

— Но нима има нещо лошо в това, госпожо?

— Знаем добре, че сирените не съществуват — защо тогава да говорим така, сякаш ги има? Как може да проявявате интерес към нещо, което е измислица?

— Не зная — отвърна Шърли.

— Мила моя, струва ми се, че имаме посетител. Чух стъпки по алеята, докато вие си говорехте. А това не е ли скърцането на градинската порта?

Шърли отиде до прозореца.

— Да, някой идва — каза тя, като тихо се извърна настрани.

Докато се връщаше към мястото си, някаква руменина заля лицето й, а в очите й проблесна пламъче, което едновременно оживи и смекчи погледа и. Тя повдигна ръка към лицето си, сведе очи надолу и потъна в замислено очакване.

Прислужникът съобщи за мистър Мур и Шърли се извърна, когато той се появи на вратата. При влизането фигурата му изглеждаше много висока и бе в контраст с трите дами, тъй като нито една от тях не можеше да се похвали с височина много по-голяма от средната. Той изглеждаше добре, много по-добре, отколкото го бяха виждали през последните дванадесет месеца — очите и цветът на кожата му издаваха нещо младежко, а осанката му излъчваше съживена надежда и решителност. На лицето му бе изписана твърдост, но то не изглеждаше сурово — изражението му бе ведро и задълбочено.

— Току-що се връщам от Стилброу — каза той на мис Кийлдар, след като я поздрави — и реших да се отбия и да ви уведомя за резултата от моята мисия.

— Постъпвате правилно, защото иначе щяхте да ме държите в напрежение — отвърна тя, — и идвате тъкмо навреме. Седнете, още не сме привършили с чая. Чувствувате ли се достатъчно англичанин, за да предпочетете чай? Или сте верен привърженик на кафето?

Мур пожела чай.

— Уча се да бъда натурализиран англичанин — каза той. — Навиците ми на чужденец ме напускат един след друг.

След това той засвидетелствува почитта си към мисис Прайър, като го направи както подобава — със сериозна скромност, която подхождаше на разликата във възрастта им. Най-после се обърна към Каролайн, но това съвсем не бе за пръв път, тъй като погледът му се бе спрял на нея още в началото. Наведе се към мястото, където бе седнала, подаде й ръка и я попита как се чувствува. Мис Хелстоун бе с гръб към прозореца и лицето й бе в сянка. Нейният спокоен, макар и произнесен с приглушен глас отговор, лишеното й от външно вълнение поведение и приятелската закрила на ранния здрач скриха от погледа на околните всякаква издайническа проява. Никой не можеше да твърди, че тя бе трепнала или поруменяла, че сърцето й бе подскочило, че нервите й се бяха опънали като струна.

Никой не можеше да докаже присъствието на някакво чувство — едва ли някога е бил отправян поздрав, в който да е личало по-малко вълнение. Мур седна на празното кресло до нея. Бе заел добра позиция — съседката му, избавена от неговия взор поради късото разстояние между тях и допълнително закриляна от сгъстяващия се здрач, скоро си възвърна не само въображаемия, но и истинския контрол над своите чувства, които бяха заплашили да се разбунтуват още при съобщаването на името му.

Мур се обърна към мис Кийлдар.

— Ходих до казармите — каза той — и поговорих с полковник Райд. Той одобри моя план и ми обеща помощта, която исках. Дори ми предложи по-многобройна сила, отколкото ми е необходима — мисля, че половин дузина ще бъдат достатъчно. Нямам намерение да напълня тъкачницата с червени мундири, те са необходими само за показ, а не за нещо друго. Главната ми опора са моите цивилни хора.

— И капитанът им — намеси се Шърли.

— Кой, капитан Кийлдар ли? — попита Мур с лека усмивка, без да вдигне поглед.

Шеговитият тон, с който произнесе тези думи, бе много почтителен и мек.

— Не — отвърна Шърли с усмивка, — капитан Жерар Мур, който, надявам се, има голямо доверие в храбростта на дясната си ръка.

— Въоръжен с чертожната линийка от кантората си — добави Мур.

След като отново прие обичайната си сериозност, той продължи:

— С вечерната поща получих отговор на писмото си до министъра на вътрешните работи. От него личи, че горе се безпокоят за състоянието на нещата тук, на север. Особено порицават безразличието и малодушието, което проявяват собствениците на тъкачници. В писмото се казва, както и аз винаги съм твърдял, че бездействието при сегашните обстоятелства е равносилно на престъпление, че страхливостта е проявена от жестокост, тъй като тези две неща могат да породят размирици и в крайна сметка да доведат до кървави сблъсъци. Ето го и писмото — донесох ви го, за да го прегледате и вие. А ето и няколко вестника, в които са поместени още сведения за събитията в Нотингам, Манчестър и по други места.

Мур извади писма и вестници и ги постави пред мис Кийлдар. Докато вниманието й бе насочено към тях, той тихо отпиваше от чая си. Но макар че езикът му бе в покой, наблюдателните му очи съвсем не бездействуваха. Мисис Прайър, която бе седнала по-назад, не влизаше в обсега на погледа му, но затова пък двете млади дами можеха да се похвалят с цялостното й внимание.

Мис Кийлдар, която бе точно срещу него, той можеше да наблюдава без никакви усилия — вдигнеше ли глава, тя бе първото нещо, което се изпречваше пред погледа му. Освен това последните отблясъци на деня, идващи откъм златистия запад, попадаха върху нея и фигурата й се очертаваше релефно на тъмния фон на дървената ламперия. Светлите страни на Шърли все още розовееха от руменината, която ги бе заляла преди няколко минути. Тъмните мигли на очите й, сведени надолу към вестниците, черните, но деликатни очертания на веждите, почти гарвановият блясък на къдриците й подчертаваха поруменялото й лице и то приличаше на алено горско цвете. Позата и излъчваше естествена грация, а в многобройните лъскави гънки на роклята й имаше нещо изящно — дрехата й бе със семпла кройка, но изглеждаше прекрасна поради менящите се оттенъци на цвета й, основата и вътъкът на плата бяха в тъмни тонове, които се преливаха един в друг като багрите по шията на фазан. На ръката си имаше гривна, в чиято изработка контрастираха злато и слонова кост; в цялата картина имаше нещо лъчисто. Вероятно и Мур мислеше така, тъй като погледът му дълго се задържаше на нея, но чувствата или преценката му много рядко се проявяваха в неговото изражение — темпераментът му се отличаваше с известна флегматичност и той самият бе склонен да придава на лицето си малко безучастен вид, който да не издава непочтителност, а да излъчва сериозност.

Ако гледаше само напред, не би могъл да види Каролайн, тъй като тя се намираше близо до него. Трябваше да се извърне малко настрани, за да може тя да попадне в обсега на погледа му. Мур се облегна назад и сведе очи към нея. Нито той, нито който и да било друг бе в състояние да открие нещо бляскаво в мис Хелстоун. Седнала в сянката, без цветя и украшения, облечена в скромната си муселинена рокля, която бе почти безцветна, като се изключи тясната й небесносиня ивица, с бледо лице, по което не се четеше никакво оживление, с кафяв цвят на косите и очите, който бе почти невидим на слабата светлина, при едно сравнение с наследницата тя можеше да бъде оприличена на изящна рисунка с молив, поставена до някое ярко произведение на живописта. Бе се променила доста след последната си среща с Робърт, но не бе ясно дали той разбираше това, тъй като не беше споменал нищо по този въпрос.

— Как е Хортенз? — тихо попита Каролайн.

— Много добре. Само дето се оплаква, че няма с какво да се занимава — липсвате й.

— Предайте й, че и тя ми липсва и че пиша и чета на френски по малко всеки ден.

— Тя непременно ще попита дали сте й пратили поздрави — малко е особена в това отношение. Знаете, че обича да й се обръща внимание.

— Предайте й най-добрите ми чувства. И още нещо — ако намери време да ми напише няколко реда, това ще ми достави много голямо удоволствие.

— А ако забравя? Едва ли може да се разчита много на мен за предаването на подобни комплименти.

— Не забравяйте, Робърт, моля ви. Това не са комплименти, а съвсем искрени чувства.

— И затова трябва да бъдат предадени съвсем точно?

— Ако обичате.

— Вече виждам Хортенз готова да пролее сълзи. Много е чувствителна по отношение на ученичката си, макар и понякога да ви укорява за това, че твърде стриктно се подчинявате на разпорежданията на чичо си. Привързаността, както и любовта, често пъти е несправедлива.

Каролайн не отговори на тези негови думи. Душата й бе смутена и тя на драго сърце би повдигнала кърпичката към очите си, ако имаше смелост да го стори. Ако бе достатъчно смела, щеше да заяви колко скъпи са й цветята от градинката пред къщата в клисурата, как малката гостна на този дом за нея е истински рай тук, на земята, и как копнее отново да се озове там — почти толкова силно, колкото е копнеела и Ева да се завърне в райските градини, след като е била изгонена оттам. Но тъй като не смееше да изрази подобни чувства, тя предпочете да замълчи. Седеше безмълвна до Робърт и очакваше той да каже нещо. Много отдавна не се бе намирала тъй близо до него, много отдавна гласът му не бе звучал за нея — ако можеше само за минута, за секунда дори да допусне, че тази среща му доставя удоволствие, би изпитала неописуема радост. И все пак, макар и обзета от съмнение, че срещата го радва, макар и тръпнеща от ужас, че тя може би го дразни, Каролайн приемаше тази благодат, както птичката в клетка приема проникналите там слънчеви лъчи. Безсмислено бе да спори със себе си, безсмислено бе да се бори със завладялото я щастие — близостта на Робърт я съживяваше.

Мис Кийлдар остави вестниците.

— А вие какво изпитвате — радост или недоволство от тези заплашителни събития? — попита тя своя наемател.

— Нито едното, нито другото. Просто си правя съответните изводи. Разбирам, че нашият план трябва да бъде непоколебим. Разбирам, че ефикасната подготовка и твърдата решителност са най-добрите средства за предотвратяване на кръвопролития.

След това той се заинтересува дали е попаднала на еди-кой си пасаж, на което тя отговори отрицателно и той се надигна, за да й го покаже, като продължи разговора, застанал прав до нея. От смисъла на думите му стана ясно, че и двамата се страхуваха от възникването на безредици в околностите на Брайърфийлд, макар че не уточниха в каква форма ще се проявят те. Нито Каролайн, нито мисис Прайър зададоха някакви въпроси — темата явно не предполагаше по-широко обсъждане. Затова мис Кийлдар и наемателят й бяха оставени да запазят подробностите за себе си, необезпокоявани от любопитството на своите слушатели.

Веднага щом започна да говори с мистър Мур, тонът на мис Кийлдар отведнъж стана оживен и по-тържествен, поверителен и изпълнен със себеуважение. Когато обаче внесоха свещите, когато огънят бе съживен и по-силната светлина направи израженията на лицата различни, човек можеше да забележи, че нейното лице излъчва интерес, жизненост, сериозност — в държанието й нямаше нищо кокетно, чувствата, които изпитваше към Мур, бяха напълно искрени. Неговите чувства също бяха сериозни, установени бяха и възгледите му, тъй като той не правеше никакви опити да се хареса, да блесне или да направи впечатление по евтин начин. Въпреки това у него проличаваше известна склонност да командува — дълбокият му глас, колкото и да бе смекчен, и непреклонното му мнение от време на време надделяваха, макар и неволно, с някоя властна фраза или тон над благия глас и впечатлителната натура на намиращата се в добро настроение Шърли. Мис Кийлдар изглеждаше щастлива в разговора си с него, а радостта й сякаш беше с две лица — радост от миналото и настоящето, от спомени и надежди.

Казаното дотук представлява мнението на Каролайн за тази двойка, предадената по този начин картина представлява отражение на нейните чувства. Тя полагаше усилия да не се терзае, но въпреки това бе обзета от дълбоко страдание. Страданието й наистина бе тежко. Само преди няколко минути измъченото й сърце бе вкусило трохички от храната, която, ако й беше давана с готовност, щеше да внесе много живот там, където той линееше. Но щедрата трапеза й бе отнета и разстлана пред друга, за да се озове тя като наблюдателка на чуждо пиршество.

Часовникът удари девет — време бе Каролайн да си върви у дома. Тя събра нещата си, постави ръкоделието, ножичките и напръстника в чантите си, пожела лека нощ на мисис Прайър, като получи от тази дама по-топло ръкостискане от обикновено, и пристъпи към Шърли.

— Лека нощ, Шърли!

Шърли се изправи.

— Как! Толкова скоро? Нима си тръгвате?

— Минава девет.

— Изобщо не съм чула часовника. Ще дойдете ли утре? Довечера ще бъдете щастлива, нали!? Мислете си за пашите планове.

— Да — каза Каролайн. — Не съм ги забравила.

В душата й се таеше лошото предчувствие, че нито тези планове, нито каквито и да било други биха могли да възстановят вътрешното й спокойствие. Тя се обърна към Робърт, който стоеше близо до нея. Когато той вдигна поглед, светлината от свещите върху полицата над камината озари лицето й и съвсем отчетливо показа неговата бледнина, цялата му промяна, безнадеждния му израз. Робърт бе наблюдателен и би могъл да забележи всичко това, стига да поискаше. Нищо обаче не подсказа дали го бе видял.

— Лека нощ! — каза тя, треперейки като лист, и подаде набързо ръка, решена да се раздели с него колкото се може по-бързо.

— Вкъщи ли си отивате? — попита той, без да докосне ръката й.

— Да.

— Фани дойде ли да ви вземе?

— Бих ви придружил донякъде — не съвсем до дома ви, за да не би моят стар приятел Хелстоун да ме гръмне от прозореца.

Той се засмя и взе шапката си. Каролайн понечи да му каже, че не си струва да си създава излишни грижи, но той и нареди да си вземе бонето и шала. Тя се приготви набързо и не след дълго двамата вече бяха навън. Мур взе ръката й в своята също както преди, с онзи маниер, който тя намираше за тъй мил.

— Можеш да изтичаш напред, Фани — каза той на прислужницата, — ние ще те настигнем.

Когато Фани се отдалечи на известно разстояние, той стисна ръката на Каролайн в своята и изрази задоволството си, че тя е чест гост във Фийлдхед. Сподели също така, че се надява приятелството й с мис Кийлдар да продължи, тъй като подобна компания би била едновременно приятна и полезна.

Каролайн отвърна, че Шърли и допада.

— Несъмнено това е взаимно — каза Мур. — Ако Шърли твърди, че ви е приятелка, бъдете сигурна, че е искрена — тя не умее да се преструва и ненавижда лицемерието. Каролайн, никога ли вече няма да ви видим в нашия дом?

— Предполагам, че не, освен ако чичо ми не промени становището си.

— Много ли сте самотна сега?

— Да, много. Единствената компания, която ми доставя радост, е тази на мис Кийлдар.

— Надявам се, че напоследък сте се чувствували добре?

— Да.

— Трябва повече да се грижите за себе си. Не пренебрегвайте движението. Знаете ли, изглеждате ми малко променена — като че ли сте посърнали и побледнели. Чичо ви добър ли е към вас?

— Да, държи се с мен както винаги.

— Което ще рече, че не е много внимателен, нито особено нежен или грижлив. Какво ви мъчи? Кажете ми, Лина?

— Нищо, Робърт. — Но гласът й потрепна.

— Това нищо означава, че е нещо, което не искате да ми кажете. Не желаете да ми се доверите. Значи раздялата ще ни отчужди, така ли?

— Не зная. Понякога се страхувам, че е така.

— Но тя не трябва да оказва подобно влияние. Как бе онази песен? „Нима ще забравим приятелите стари, отминалите дни?“

— Не съм забравила, Робърт.

— Вече има, струва ми се, два месеца, Каролайн, откакто не сте идвали у дома.

— Откакто не съм била вътре в дома ви — да.

— Минавали сте покрай него, когато сте се разхождали, така ли?

— Понякога вечер отивах там, където свършва полето, и гледах надолу. Веднъж видях Хортенз в градината да полива цветята. Зная и по кое време палите лампата в кантората си — често пъти съм чакала, докато светне. Виждала съм ви как се навеждате между нея и прозореца. Знаех, че сте вие, можех да разпозная очертанията на фигурата ви.

— Чудно как не съм се натъкнал на вас — обикновено след залез-слънце се разхождам до възвишението над клисурата, където започват полята.

— Зная. Една вечер почти щях да ви заговоря, толкова близо минахте покрай мен.

— Нима? Минал съм покрай вас, а не съм ви видял! Сам ли бях?

— Виждала съм ви два пъти, и двата пъти не бяхте сам.

— Кой ли е бил с мен? Навярно Джо Скот или пък сянката ми на лунна светлина.

— Не. Нито Джо Скот, нито сянката ви, Робърт. Първия път бяхте с мистър Йорк, а втория път това, което нарекохте сянката си, бе фигура с бяло чело, тъмни къдрици и искряща огърлица на шията. Но успях само за малко да ви зърна с тази приказна сянка, не дочаках да чуя разговора ви.

— Изглежда, че се разхождате наоколо невидима. Тази вечер забелязах пръстен на ръката ви, да не би да е някой вълшебен пръстен? Отсега нататък, когато си седя в кантората сам, може да е и посред нощ, ще си позволя да виждам в представите си как Каролайн се надвесва над рамото ми и чете от същата тетрадка или седи до мен, улисана в някаква своя работа и от време на време повдига невидимите си очи към лицето ми, за да прочете мислите ми.

— Не трябва да се боите от подобна опасност — аз няма да се приближавам, а ще остана на разстояние и ще наблюдавам какво ще стане с вас.

— Когато се разхождам вечер покрай живия плет, след като тъкачницата вече е затворена, или през нощта, когато заемам мястото на пазача, ще си представям, че пърхането на всяка малка птичка над гнездото й шумоленето на всяко клонче е шумът от вашите движения. Сенките на дърветата ще приемат формата на тялото ви, ще ви зървам сред белите цветове на глога. Лина, вие постоянно ще ме спохождате.

— Никога няма да съм там, където не ще желаете да бъда, нито ще видя или чуя онова, което ще пожелаете да остане невидяно и нечуто.

— Ще ви виждам в моята собствена тъкачница посред бял ден — всъщност вече веднъж ви видях там. Само преди седмица бях застанал в дъното на едно от дългите работни помещения, а в другия край работеха момичетата. Стори ми се, че сред няколко от тях, които се движеха насам-натам, зърнах фигура, която приличаше на вашата. Сигурно бе игра на светлината или някаква мамеща сянка. Приближих се до групата, но това, което търсех, бе изчезнало — озовах се между две червендалести девойки в престилки.

— Няма да ви последвам в тъкачницата, Робърт, освен ако вие не ме повикате там.

— Но това не е единственият случай, когато въображението ми ме е подлъгвало. Една нощ, когато се връщах късно от пазар, влязох в дневната с надеждата да намеря там Хортенз. Но вместо нея помислих, че съм намерил вас. В стаята нямаше свещ, тъй като сестра ми я бе отнесла горе със себе си. Кепенците не бяха спуснати и през прозорците проникваха широки лунни лъчи — вие бяхте до прозореца, отдръпнала се малко настрани в поза, обичайна за вас. Бяхте облечена в бяло, както съм ви виждал облечена за вечерно празненство.

За половин секунда вашето живо лице сякаш бе извърнато към мен, за половин секунда бях обзет от намерението да се приближа и да ви хвана за ръката, да ви се накарам за дългото отсъствие и да ви благодаря за посещението. Две стъпки напред и магията бе развалена, воланите на роклята промениха очертанията си, цветът на кожата ви се разми и когато стигнах до мястото, там нямаше нищо, освен бялото муселинено перде и едно балсамово цвете в саксия, което бе разцъфнало — sic transit[3]… и прочие.

— Значи това не е била моята безплътна сянка, нали? Почти помислих, че е така.

— Не. Само малко плат, един глинен съд и розов цвят — пример за земни илюзии.

— Питам се как ви остава време за подобни илюзии с ум, тъй зает като вашия.

— Аз също се питам. Но откривам у себе си, Лина, две личности: едната за света и за работата, а другата — за дома и свободното ми време. Жерар Мур, е човек с твърд характер, създаден за тъкачницата и пазара, а човекът, когото наричате братовчеда Робърт, понякога е мечтател, чийто свят се намира другаде, а не сред становете и кантората.

— Струва ми се, че тези две личности у вас добре се погаждат — вижда се, че разполагате с добро здраве и разположение на духа. Изчезнал е онзи измъчен вид отпреди няколко месеца, който натъжаваше, когато човек ви погледнеше.

— Това ли забелязахте? Несъмнено сега съм освободен от някои грижи, избягнах някои плитчини и пред себе си имам повече свободна морска шир.

— И ако вятърът е попътен, надявате се да направите успешно плаване, така ли?

— Позволено ми е да се надявам, но надеждата е измамно нещо. Нямам власт над вятъра и вълните, а бурите и морската стихия постоянно затрудняват пътя на моряка, затова той не смее ни за миг да забрави за съществуването им.

— Но вие сте готов за попътния бриз, вие сте добър моряк и способен капитан. Вие сте опитен кормчия, Робърт, и ще се справите с бурята.

— Моята родственица винаги е имала добро мнение за мен, но този път възприемам думите й като благоприятно знамение. Ще считам, че сегашната ми среща с нея е среща с една от ония птици, чиято поява пред погледа на моряка предвещава щастие.

— Ненужна предвестница е тази, която не е в състояние да направи нищо, която не притежава сила. Аз чувствувам собствената си безпомощност — няма смисъл да казвате, че имам желание да ви помогна, когато не мога да докажа това. И все пак аз храня в себе си такова желание. Желая ви успех, желая ви сполука и истинско щастие.

— А кога сте ми пожелавали нещо друго? Какво чака Фани? Нали и казах да върви напред? О! Стигнали сме до църковния двор. Предполагам, че тук трябва да си кажем довиждане. Можехме да поседнем за няколко минути пред портата, ако Фани не бе с нас. Нощта е прекрасна — толкова мека и тиха, че нямам никакво желание да се прибирам у дома толкова рано.

— Но сега не можем да седнем пред портата, Робърт.

Каролайн произнесе тези думи, защото Робърт я бе повел тъкмо натам.

— Сигурно е така, но кажете на Фани да се прибира. Кажете, че идваме — няколко минути не са от значение.

Църковният часовник удари десет.

— По това време чичо ми излиза за обичайния си нощен оглед и винаги обикаля църквата и църковния двор.

— И какво от това? Ако не беше Фани, която знае, че сме тук, с удоволствие бих се скрил от него, за да го заблудя. Можем да застанем под източния прозорец, когато той е до портата. Когато отиде до северната страна, ние ще свърнем на юг. В краен случай можем да се скрием зад някой от надгробните паметници — онзи високият там, на семейство Уин, изцяло ще ни прикрие.

— Какво присъствие на духа имате, Робърт! Вървете, вървете! — бързо изрече Каролайн. — Чувам външната врата…

— Не искам да си вървя. Напротив, искам да остана.

— Чичо ми ще се ядоса ужасно. Той ми е забранил да ви виждам, защото сте якобинец.

— Якобинец, няма що!

— О, Робърт, той идва! Чувам го да кашля.

— По дяволите! Странно наистина, желанието ми да остана е така голямо!

— Спомняте ли си как постъпи той с Фаниния… — започна Каролайн, но веднага спря.

Думата, която трябваше да последва, бе „любим“, но тя не намери смелост да я произнесе. Изричането й щеше да намекне за неща, за които Каролайн нямаше намерение да намеква — неща илюзорни и смущаващи. Мур обаче бе по-прям.

— С Фаниния любим ли? — веднага допълни той. — Заля го с вода от помпата, нали? Навярно така би постъпил и с мен, при това с голямо удоволствие. Иска ми се да предизвикам този стар разбойник — в никакъв случай против вас обаче. Но вероятно той може да направи разлика между братовчед и любим, нали?

— О! Той не би ви видял в такава светлина, в никакъв случай. Спречкването му с вас е на политическа основа. Все пак не бих искала враждата между вас да се задълбочи, а той е толкова сприхав. Ето го там, до градинската порта — заради вас и заради мен, Робърт, вървете си!

Умолителните слова бяха придружени от умолителен жест и още по-умолителен поглед. За секунда Мур обви с ръце събраните й длани и отвърна на вперения й нагоре поглед, като сведе надолу очи; после каза „Лека нощ“ и си тръгна.

Само след миг Каролайн бе вече до вратата на кухнята зад Фани. В този момент сянката на широкополата шапка падна върху една осветена от луната гробница. Пасторът се появи, прав като бастун, откъм градината и сложил ръце зад гърба си, с бавни стъпки се насочи към гробището. Мур бе почти разкрит — той наистина бе принуден да се крие, да заобиколи около църквата и най-накрая да сниши високата си фигура зад внушителния надгробен паметник на семейство Уин. Там той трябваше да престои цели десет минути, с коляно, опряно със земята, с шапка в ръка, с коса, изложена на росата, с искрящи тъмни очи и устни, разделени от смеха, който напираше вътре в него поради положението, в което се намираше. В това време пасторът невъзмутимо съзерцаваше звездите и смъркаше енфие само на няколко крачки от него.

Всъщност в тази минута никакви подозрения не смущаваха мистър Хелстоун. Тъй като обикновено отделяше съвсем малко внимание на действията на племенницата си, убеден, че не си струва да ги следи по-отблизо, той изобщо не подозираше, че бе излизала през деня, мислейки, че е прекарала времето с книга в ръка или над ръкоделието си в своята стая. Наистина в този момент тя вече се намираше там, но съвсем не се бе отдала на подобни спокойни занимания, както си представяше той, а стоеше до прозореца с разтуптяно сърце, развълнувано надничаше иззад щорите и очакваше чичо й да се прибере, а братовчед й да се измъкне незабелязано, най-накрая въздъхна с облекчение — чу мистър Хелстоун да влиза, видя Робърт да прескача гробовете и да се прехвърля през зида и чак тогава слезе долу за молитва. Когато се върна в стаята си тя се отдаде на спомена за Робърт. Сънят още дълго не я посети — Каролайн дълго седя до прозореца си, дълго гледа надолу към старата градина и още по-старата църква, към гробниците, сиви и спокойни, открояващи се ясно на лунната светлина. Тя следваше нощта по нейните стъпки по пътеката й от звезди, далеч в малките часове преди зората. През цялото време в душата си бе с Мур — бе до него, чуваше гласа му, слагаше ръката си в неговата и докосваше топлината на неговите пръсти. Когато църковният часовник удари, когато отнейде долетя някакъв шум, когато едно мишле, запознато добре със стаята й — неканен гост, за когото Каролайн не разрешаваше на Фани да постави капан, — зашумоли върху масата, като се разхождаше по оставените там верижка, единствен пръстен и още няколко дрънкулки, тя вдигна поглед и се върна към действителността. След това изрече полугласно, сякаш за да избегне укоризнения поглед на някой невидим и нечут слушател: „Не лелея любовни мечти — само размишлявам, защото не мога да заспя. Съвсем ясно е, разбира се, че той ще се ожени за Шърли.“

Когато тишината се възвърна, ударите на часовника затихнаха, а малкото неопитомено и непознато същество, закриляно от нея, се скри в убежището си, тя отново се върна към мечтите си, като се прислони до своето видение — слушаше го и разговаряше с него. Най-накрая то избледня — идването на зората, залезът на звездите и настъпващият ден стопиха плода на въображението, разбудената птича песен заглуши притихналите слова. Думите, изпълнени с жар, оживели от вълнение, понесени на крилете на утринния вятър, се превърнаха в приглушен шепот. Фигурата, която дишаше под лунните лъчи, в която течеше кръв и бликаше живот, от която лъхаше здраве и младежки плам, стана студена и призрачно сива на фона на аления изгрев. И изчезна. Каролайн отново бе сама със себе си — зъзнеща и обезсърчена се запъти към кушетката с тежки стъпки.

[1] Два по-големи острова от Ферьорската островна група, разположени между Шотландия и Исландия — Б.пр. ↑

[2] Кристофър Смарт (1722–1771) — душевноболен английски поет, писал предимно стихове с религиозно съдържание. Цитираният по-долу стих е от най-известното му произведение „Песен към Давид“. — Б.пр. ↑

[3] Sic transit gloria mundi — Тъй преминава земната слава. (Лат.) — Б.пр. ↑

Глава XIV
Шърли търси спасение в добрите дела

„Съвсем ясно е, разбира се, че той ще се ожени за Шърли — бяха първите думи, когато стана сутринта. — Така и би трябвало да направи, тя може да му помогне — добави Каролайн с решителност. — Но аз ще бъда напълно забравена, когато се оженят! — бе следващата жестока мисъл. — И какво, какво ще правя, когато ми отнемат Робърт? Към кого да се обърна? Моят Робърт! Как ми се иска наистина да го нарека мой! Но аз съм бедност и безпомощност. Шърли е богатство и сила, а също красота и любов — това не може да се отрече. Става дума не за някакво недостойно ухажване — тя го обича, при това не с ниски чувства. Тя го обича или ще го обича тъй, че той да се гордее с любовта й. На това не може да се възрази по никакъв начин. Нека се оженят тогава — но след това за него аз не ще знача нищо. Да му бъда сестра или нещо от този род — ненавиждам подобна мисъл. Или ще бъда всичко, или нищо за мъж като Робърт — не бих могла да понеса никакви усуквания или лицемерни приказки. Още щом те двамата се съберат, аз ще ги напусна. Що се отнася до това да се увъртам около тях, да се преструвам и да насилвам у себе си приятелско отношение, когато душата ми ще се раздира от други чувства, няма да падна толкова ниско. Мога да им бъда приятелка толкова, колкото и най-голям враг; мога да застана между тях толкова, колкото и да ги презра. В моите очи Робърт е прекрасен човек — обичала съм го, обичам го и ще го обичам. Бих станала негова жена, ако можех. Щом не мога, трябва да се махна оттук, за да не го виждам повече. Съществува само една възможност — да се държа за него, сякаш съм част от него, или да бъда откъсната от него на такова разстояние, на каквото са двата полюса на една сфера. Откъсни ме тогава, Провидение. Раздели ни час по-скоро!“

Подобни разсъждения занимаваха съзнанието й и през следобеда, когато фигурата на един от персоните населяващи мислите й, мина покрай прозореца на дневната. Мисис Кийлдар премина бавно — осанката и лицето й излъчваха онази смесица от замисленост и безгрижие, които, когато самата тя бе спокойна представляваха обичайният й израз и начин на поведение. Когато се оживяваше, безгрижността изчезваше, а замислеността й се смесваше с добродушна веселост, придаваща на усмивката и погледа й оттенъка на някакво особено чувство, така че смехът й никога не наподобяваше „пращенето на тръни под котел[1]“.

— Как да разбирам това, че не дойдохте да ме видите следобед, както бяхте обещали? — обърна се тя към Каролайн още с влизането си в стаята.

— Нямах настроение — отвърна мис Хелстоун и това бе самата истина.

Шърли бе насочила към нея проницателния си поглед.

— Да — каза тя, — виждам, че не сте настроена да ме обичате. Намирате се в едно от вашите мрачни и изпълнени с неблагоразположение настроения, когато човек разбира, че не желаете да ви безпокоят. Вие изпадате в подобни настроения — съзнавате това, нали?

— Имате ли намерение да останете за по-дълго, Шърли?

— Да. Дойдох, за да пия чай, и няма да си тръгна, преди да го направя. Ще си позволя да си сваля шапката, без да съм поканена да го сторя.

След като направи това, Шърли застана на килима с ръце на гърба.

— Интересно е изражението на лицето ви — продължи тя, като все още се взираше проницателно, макар и не враждебно, а по-скоро със състрадание в Каролайн. — Изглеждате напълно независима, няма що! Като някоя търсеща усамотение ранена сърна, страхувате се, че Шърли ще ви безпокои, ако разбере, че сте наранена, че кръвта ви изтича, така ли?

— Никога не съм се страхувала от Шърли.

— Но понякога изпитвате неприязън към нея — често я отбягвате. Шърли чувствува добре кога я пренебрегват и странят от нея. Ако не се бяхте прибрали у дома си снощи в компанията, с която напуснахте Фийлдхед, днес щяхте да бъдете по-различна. Кога се прибрахте у дома си?

— В десет.

— Хм! Бил ви е необходим три четвърти час за разстояние от една миля. Кой бе причината за забавянето — вие или Мур?

— Шърли, говорите глупости.

— Че той е говорил глупости — в това няма никакво съмнение. Или поне изглеждаше глупак, което е хиляди пъти по-лошо. И в този миг все още мога да забележа отражението на погледа му върху челото ви. Иска ми се да го извикам на дуел, стига да можех да си намеря достоен секундант. Ужасно съм раздразнена — почувствувах се така още снощи, така се чувствувам и през целия ден.

След кратка пауза тя продължи:

— Не ме питате защо — вие, малко, кротко, прекалено скромно същество! Не заслужавате да ви заливам с тайните си, без да съм помолена за това. Честно слово, снощи можех да събера смелост в сърцето си и да прострелям Мур на място съвсем умишлено — имам пистолети и умея да си служа с тях.

— Глупости, Шърли! Кого щяхте да застреляте мен или Робърт?

— Нито един от двамата. Може би себе си или по-вероятно някой прилеп или клонче. Той е конте този ваш братовчед. Едно хрисимо, сериозно, разумно, здравомислещо и амбициозно конте. Още е пред очите ми — стои пред мен, говори със своя полустрог, полулюбезен глас, надделява над мен (много добре разбирам това) с твърдо поставената си цел и тъй нататък. И тогава… но аз изобщо не мога да го понасям!

Мис Кийлдар започна да се разхожда с бързи крачки из стаята, като ожесточено повтаряше, че не може да понася никакви мъже, а още по-малко своя собствен наемател.

— Грешите — развълнувано се обади Каролайн. — Робърт не е никакво конте. Мога да гарантирам за това.

— Вие да гарантирате за това! Нима си мислите, че ще ви повярвам? Няма човек, на когото ще повярвам по-малко, отколкото на вас. За да допринесете за щастието на Мур, вие сте готова да си отрежете дясната ръка.

— Но не и да произнасям лъжи. Ако искате да чуете истината, ще ви заявя, че снощи той чисто и просто е повървял възпитано с мен — това е всичко.

— Не съм ви питала как се е държал, мога и сама да се досетя. От прозореца видях как пое ръката ви с дългите си пръсти още като излизахте през портата.

— Това нищо не означава. Знаете, че аз не съм му непозната, а стара негова приятелка и братовчедка.

— Възмутена съм и това е всичко — отвърна мис Кийлдар. — Цялото ми спокойствие — добави тя — е нарушено от неговите извъртания. Непрекъснато се намесва между вас и мен. Ако не бе той, щяхме да бъдем добри приятелки. Но върлината на това конте постоянно хвърля сянка върху нашето приятелство. Той непрекъснато преминава пред слънчевия диск и закрива светлината му от моя поглед, непрекъснато ме представя пред вас като една обикновена досадница.

— Не, Шърли, не.

— Така е. Не потърсихте компанията ми днес и от това ме боли. По природа вие сте малко сдържана, но аз съм родена за общество и не мога да живея сама. Ако бяхме оставени на спокойствие, отношението ми към вас е такова, че бих могла да ви понасям край себе си цял живот и нито за секунда не бих пожелала да се отърва от вас. Но вие не можете да кажете същото за своето отношение към мен.

— Шърли, мога да кажа всичко, което пожелаете. Шърли, аз ви харесвам.

— Утре можете да пожелаете да се махна, Лина.

— Няма. С всеки изминал ден привиквам все повече с вас, ставам все по-привързана, Шърли. Знаете, че съм твърде много англичанка, за да се впусна отведнъж в топли приятелски отношения. Но вие сте толкова по-добра от другите, толкова различна от останалите млади дами — аз ви уважавам, ценя ви. Никога не сте били бреме за мен, никога. Вярвате ли ми?

— Отчасти — отвърна мис Кийлдар, като се усмихваше доста недоверчиво. — Но вие сте една странна личност. Макар и да изглеждате кротка, у вас се крие едновременно и сила, и дълбочина, които трудно могат да се достигнат или оценят — но несъмнено вие не сте щастлива.

— А сред нещастните хора рядко се срешат добри, това ли искате да кажете?

— Съвсем не. По-скоро това, че нещастните хора много често са прекалено заети и не са настроени да разговарят с компаньони, притежаващи моя темперамент. Освен това съществува и такъв вид нещастие, което не само потиска, но и разяжда — страхувам се, че вашето е именно от този вид. Съчувствието ще помогне ли, Лина? Ако е така, приемете го тогава от Шърли — тя е с щедро сърце и гарантира за качеството на предлаганата стока.

— Шърли, аз не съм имала сестра и вие не сте имали сестра. Но в този момент разбирам какво изпитват сестрите една към друга. В живота им се преплитат обич, която не може да бъде изкоренена от никакви бурни чувства, която само за момент е погазена от дребни разпри, за да избуи още по-жизнена, и смазващата тежест се вдигне. Обич, която не може има за съперница никаква страст, с която дори любовта не може да направи нищо повече, освен да се мери с нея по сила и истинност. Любовта ни мъчи, Шърли, тя е толкова болезнена, толкова страдалческа, а пламъкът й изгаря силите ни. В обичта няма болка и пламък, а само подкрепа и утеха. Аз чувствувам вашата опора, чувствувам облекчение, когато вие, само вие, сте до мен, Шърли. Сега вярвате ли ми?

— Винаги съм готова да повярвам лесно, когато това, което ми се предлага, ме удовлетворява. Значи наистина сме приятелки, Лина, въпреки сянката от затъмнението?

— Наистина е така — отвърна другата девойка като притегли Шърли до себе си и я накара да седне каквото и да се случи.

— Хайде тогава да говорим за нещо друго, освен за Смутителя.

Но в този момент влезе пасторът и това „нещо друго“, за което мис Кийлдар се беше приготвила да говори, бе споменато отново едва когато тя вече бе на път за дома си. Задържа се още няколко минути в коридора, за да каже:

— Каролайн, искам да ви призная, че чувствува голяма тежест в душата си — съвестта ми е неспокойна сякаш съм извършила или се готвя да извърша някакво престъпление. Не говоря за моята съвест като човешко създание, нали разбирате, а за съвестта ми като собственица на имоти. Сграбчил ме е орел с железни нокти. Попаднала съм под неумолимо влияние, което не среща безрезервното ми одобрение, но на което не мога да се противопоставя. Страхувам се, че в скоро време ще се случи нещо, което съвсем не ме изпълва с приятни мисли. За да облекча съвестта си и да предотвратя бедата, доколкото мога, възнамерявам да извърша няколко добри дела. Затова нека не ви изненадва, ако ме видите изведнъж да се проявявам като разточителна благотворителка. Нямам представа как да започна, но вие трябва да ме посъветвате — ще говорим повече по този въпрос утре. Само помолете онова добро създание мис Ейнли, да намине към Фийлдхед, възнамерявам да й стана ученичка за известно време. Само с каква чудесна възпитаница ще се сдобие, а? Загатнете й, Лина, че макар и изпълнена с добри намерения, аз съм малко поизостанала в някои отношения, за да не я възмути чак толкова непросветеността ми относно дружествата за събиране на стари дрехи и тям подобни.

На другата сутрин Каролайн намери Шърли седнала със замислено изражение на лицето зад бюрото си, с поставени пред нея счетоводна тетрадка, пачка банкноти и една добре напълнена кесия. Видът й беше съвсем сериозен, но същевременно и малко объркан. Тя заяви, че била решила да „хвърли един поглед“ върху седмичните разходи в имението, за да се опита да разбере къде може да икономиса нещо. Само преди малко на аудиенция при нея била мисис Джил, готвачката, и след като тази личност била отпратена, умът й (на Шърли) бил напълно объркан.

— Изнесох й цяла лекция как да внимава с разходите — каза тя, — нещо съвсем ново за нея. Бях толкова красноречива на тема пестеливост, че самата аз останах изненадана. Разбирате, че това е, общо взето, съвсем нова идея — доскоро изобщо не бях мислила, още по-малко пък говорила по този въпрос. Когато дойде ред на практическата част, не успях да съкратя нищо. Нямах необходимата твърдост да отнема половин килограм масло или да доведа до успешен край разследването за съдбата на мазнината за готвене, маста, хляба пушеното месо или на който и да е от кухненските продукти. Зная, че никога не организираме фойерверки във Фийлдхед, но не посмях да попитам какво означават няколкото килограма липсващи свещи, за които не получих обяснение. Ние не перем дрехите на енорията, но въпреки това пред смълчания ми поглед бяха представени достатъчно големи сметки за закупения сапун и белина, които биха успокоили и най-ревностната загриженост по отношение на запасите ни от тези материали. Не съм кръвожаден хищник, а такива не са нито мисис Прайър, нито пък самата мисис Джил, но аз само преглътнах и ококорих очи, когато ми бяха представени сметките от месаря, чиито цифри явно доказваха този факт, искам да кажа — явно доказваха обратното. Каролайн, може да ми се смеете, но не можете да ме промените. За някои неща аз съм една жалка страхливка — чувствувам го много добре. В характера ми има нечиста сплав от някаква морална страхливост. Не успях да намеря в себе си достатъчно сили дори да й намекна, камо ли да й докажа, че е измамница. Аз не притежавам никакъв авторитет, нито пък смелост.

— Какъв е този пристъп на несправедлива самокритика, Шърли? Чичо ми, който съвсем не е склонен да говори добре за жените, твърди, че в Англия едва ли има и десет хиляди мъже, които могат да се мерят по смелост с вас.

— Във физическия смисъл на думата аз съм безстрашна, никога не губя самообладание пред лицето на опасността. Не се уплаших, когато веднъж огромният червен бивол на мистър Уин внезапно изникна пред мен с ужасен рев точно когато пресичах поляната с иглика, наведе калната си глава и начумерена муцуна и се спусна към мен. Но се изплаших, да не би да видя изписани на лицата на мисис Джил срам или смущение. Вие притежавате два пъти, не, десет пъти повече присъствие на духа в известни ситуации, Каролайн — вие, която за нищо на света не бихте минали край някой бивол, колкото и смирен да е той на вид, щяхте да покажете с твърда ръка на моята икономка нейното провинение, след което любезно и мъдро щяхте да й се поскарате, а най-накрая, струва ми се, ако у нея се пробудеше някакво разкаяние, вие щяхте съвсем благодушно да й простите. Аз не съм способна на такова нещо. Но все пак, въпреки тези малко преувеличени злоупотреби, съм на мнение, че се простираме според чергата си. Разполагам с пари и трябва да извърша нещо добро с тях. Бедните хора в Брайърфийлд са много зле и трябва да им се помогне. Как мислите, Лина, какво мога да направя? Не е ли по-добре веднага да раздам тези пари?

— Не, Шърли, в никакъв случай — с това няма да постигнете нищо. Често пъти съм се убеждавала, че представата ви за благотворителност е да раздавате с лека ръка по няколко шилинга, което води само до обидни положения. Вие имате нужда от министър-председател — в противен случай ще си навлечете редица неприятности. Сама предложихте мис Ейнли и аз ще я уведомя. А междувременно искам да ми обещаете, че ще стоите мирно и няма да започнете да пилеете парите си. Колко много имате, Шърли! Сигурно се чувствувате страшно богата!

— Така е, чувствувам се като човек с установено положение. Не е някаква огромна сума, но се чувствувам отговорна за нейното разпределяне и тази отговорност тежи на съзнанието ми повече, отколкото предполагах. Чувам, че в Брайърфийлд има семейства, които почти умират от глад. Някои от моите собствени наематели са в много тежко положение. Трябва да им помогна и ще го направя.

— Някои хора твърдят, че не бива да се помага на бедните, Шърли.

— Това показва само колко са глупави. Лесно им е на онези, които не са измъчвани от глад, да бръщолевят за упадъка на благотворителността и тям подобни. Но те забравят краткостта на живота, както и това, че той може да бъде и много горчив. Никой от нас няма пред себе си много дълъг живот, затова нека си помагаме в тежките мигове според възможностите си, без да обръщаме внимание на философските празнословия.

— Но вие доста помагате на другите, Шърли, сега също давате много.

— Но не достатъчно — трябва да давам повече, защото, уверявам ви, един ден кръвта на брат ми ще нададе вик до небето против мен. Но ако все пак от искрите на политическите разногласия лумне огън и тук, при нас, ако нападнат имота ми, ще го браня като тигрица — в това няма никакво съмнение. Затова нека дам ухо на Милосърдието, докато то е край мен. Щом обаче гласът му се удави сред размирните викове, тогава начаса ще бъда обзета от желание да се съпротивлявам и да потуша бунта. Ако някога бедните се съберат и въстанат като тълпа, ще ги посрещна като аристократка, ако тръгнат на бой, ще трябва да им се противопоставя. Ако нападнат, ще трябва да се браня — и ще го направя.

— Говорите като Робърт.

— Мисля като Робърт, но още по-разпалено. Само да посегнат на Робърт, на тъкачницата му или на интересите му, и ще си навлекат омразата ми. В момента не се правя на патрицианка, нито пък смятам бедните около себе си за плебеи. Но ако някога те упражнят насилие спрямо мен или това, което притежавам, а после понечат да ни диктуват условия, тогава съжалението ми към тяхното нещастие и почитта ми към бедността им ще се сменят с презрение към безпросветността и гняв към наглостта им.

— Как блестят очите ви, Шърли!

— Защото душата ми е в огън. Нима бихте оставили тълпата да се наложи над Робърт?

— Ако разполагах с вашата сила, за да помогна на Робърт, щях да я използувам по начина, по който и вие възнамерявате да го направите. Ако можех да му бъда такъв приятел, какъвто сте вие за него, бих застанала до рамото му, както и вие смятате да застанете — до смърт.

— Ето сега, Лина, виждам в очите ви някакъв плам, макар самите те да не блестят. Притваряте ги, ала вече успях да зърна искрата в тях. Във всеки случай още не се е стигнало до бой. Аз просто искам да предотвратя бедата. Нито за миг не мога да забравя, че горчивите чувства на бедните срещу богатите са родени от страданието — те не биха ни мразили, не биха ни завиждали, ако не ни смятаха за много по-щастливи от себе си. Тогава, за да облекча това страдание и да смекча омразата им, нека им дам щедро от онова, което притежавам. А за да достигне то до повече хора, ще трябва да се постъпи мъдро. В такъв случаи е необходимо да привлечем нечия бистра, спокойна и практична глава в нашия съвет. Вървете и доведете мис Ейнли.

Без повече приказки Каролайн сложи шапката си и тръгна. Може би изглежда странно, че нито тя, нито Шърли подириха съвет от мисис Прайър относно плановете си, но това бе разумна постъпка. И двете инстинктивно усещаха, че отидеха ли при нея, това би означавало да я въвлекат в изключително затруднено положение. Тя бе по-образована и начетена от мис Ейнли, много по-добре умееше да разсъждава от нея, ала що се отнася до енергията и способността да ръководи и изпълнява, мисис Прайър просто не притежаваше такива.

С желание би дала своята лепта на някой, който се нуждаеше от благотворителност, но би го направила скришом. Не бе в състояние да вземе участие в някое обществено начинание от по-голям мащаб, а организирането на подобно нещо от нейна страна бе немислимо. Шърли знаеше това, ето защо не сметна за необходимо да безпокои мисис Прайър с напразни разговори, които само биха напомнили на тази дама за нейните собствени недостатъци, без да допринесат някаква полза.

Денят, в който мис Ейнли бе поканена във Фийлдхед, за да обсъди тъй близки на душата и дела, бе изпълнен с радост за нея. Радостна бе и когато достопочтено и благовъзпитано зае мястото си край масата с поставени върху нея хартия, перо, мастило и което бе най-добре от всичко — пари, а също и когато бе помолена да изготви план за раздаването на помощи за бедните от Брайърфийлд. Тя, която познаваше всички, която бе проучила нуждите им и многократно бе чувствувала как най-добре би могло да им се помогне, бе напълно компетентна за това начинание, а добрата й душа се потопи в кротко въодушевление, щом усети в себе си способност да отговаря на въпросите на двете девойки. Радост я изпълваше и когато в отговорите й проличаваше колко много полезни знания бе придобила за тежкото положение за тежкото положение на своите братя и сестри.

Когато Шърли предостави на нейно разположение триста лири, при вида на тази сума очите на мис Ейнли плувнаха в благодарствени сълзи, тъй като вече виждаше как тези пари щяха да нахранят гладните, да облекат голите и да излекуват болните. Тя набързо изготви прост и разумен план за тяхното изразходване. Мис Ейнли увери двете девойки, че наближавали добри времена, защото се надявала, че господарката на Фийлдхед ще повлече и други със своя пример; самата тя щяла да се опита да събере допълнителни подписки и да основе фонд, но най-напред трябвало да се посъветва с духовенството — по този въпрос възрастната дама бе непреклонна. Не можело да не се посъветва с мистър Хелстоун, доктор Боултби и мистър Хол, тъй като помощите следвало да стигнат не само до Брайърфийлд, но и до Уинбъри и Нанъли. Щяло да бъде проява на дързост, заяви тя, ако направела, макар и една-единствена стъпка без тяхното одобрение.

В очите на мис Ейнли представителите на духовенството бяха нещо свято — невзрачността на отделния индивид за нея нямаше значение, защото самият му пост го превръщаше в свят човек. На куратите — личности, които с жалкото си високомерие не заслужаваха дори да завържат връзките на обувките й, нито да носят памучния чадър или пък карирания й вълнен шал, — на тези хора тя с цялото си искрено и чистосърдечно въодушевление гледаше като на свети дечица. Независимо колко ясно й изтъкваха техните дребни недостатъци и безмерни нелепости, тя не бе в състояние да ги забележи — мис Ейнли бе сляпа за пороците на духовенството, а белите църковни одежди прикриваха множество грехове.

Шърли, която съзнаваше това безобидно заслепение на своя наскоро избран министър-председател, съвсем категорично се разпореди, че не се предвижда никаква възможност за участие на куратите в разпределението на средствата и че нахалните им пръсти няма да се докоснат до тортата. Пасторите, разбира се, стояли над тях и можело да им се окаже доверие — те притежавали известен опит, известна мъдрост, а мистър Хол поне изпитвал съчувствие и любов към събратята си. Но що се отнасяло до младоците под тях, те не бивало да се бъркат в тази работа, трябвало да си знаят мястото и да бъдат научени, че подчинението и мълчанието най-добре подхождат на възрастта и възможностите им.

Езикът на Шърли хвърли в известен смут душата на мис Ейнли, но Каролайн я успокои отново, като вмъкна няколко похвални думи за мистър Суийтинг, Суийтинг наистина бе любимецът на мис Ейнли, макар че тя полагаше усилия, за да хареса и господата Малоун и Дън. Парчетата кейк и чашите е билково вино, които бе поднасяла на Суийтинг, когато той я посещаваше в малкия й дом, бяха винаги предлагани с истинско майчинско чувство от нейна страна. Веднъж бе удостоила и Малоун със същата невинна почерпка, но тази личност демонстрира такова явно презрение към гостоприемната трапеза, че мис Ейнли никога вече не посмя да го нагости по този начин, Дън тя черпеше със същите лакомства и изпитваше удоволствие от одобрението му, което той доказваше по един неоспорим начин, като обикновено изяждаше по две парчета кейк, а третото напъхваше в джоба си.

Неуморима в усилията си там, където можеше да стори добро, мис Ейнли щеше веднага да се впусне в разходка от около десет мили, за да навести и тримата пастори, на които да разкрие изработения от нея план и да подири одобрението им. Обаче мис Кийлдар се възпротиви, като предложи в допълнение да събере представителите на духовенството още тази вечер във Фийлдхед на малко съвещание. Тогава мис Ейнли щеше да се срещне с тях и планът щеше да бъде обсъден на този таен съвет.

Шърли успя да събере по-висшестоящите представители на духовенството. Още преди пристигането на старата мома тя съумя с думите си да доведе и тримата във възможно най-благоприятно настроение. Бе се заела с доктор Боултби и мистър Хелстоун. Първият бе упорит уелсец с гореща кръв, самомнителен и опърничав, но въпреки това човек, който вършеше много добрини, макар и да вдигаше доста шум около тях. Другия й компаньон познаваме добре. Шърли изпитваше приятелски чувства и към двамата, особено към стария Хелстоун, и затова за нея не представляваше никаква трудност да им достави удоволствие с присъствието си. Разведе ги из градината, набра им цветя и се държеше с тях така, сякаш беше тяхна любеща дъщеря. Мистър Хол тя бе оставила на Каролайн или казано по-точно, мистър Хол сам се постави под грижите на Каролайн.

Обикновено той търсеше компанията на Каролайн на всяко празненство, където се случваше да се намират и двамата. Той съвсем не беше донжуан по душа, макар и да бе харесван от дамите. По-скоро приличаше на книжен плъх — бе късоглед, с очила и често пъти унесен и нещо. Към старите дами проявяваше синовно отношение. Приемлив бе и за мъжете с различни професии и от различни прослойки — истинността, простата, благородството на честния му характер, неподправеността и възвишеността на неговата вяра му печелеха приятели от всички съсловия — бедният му клисар бе във възторг от него, а благородникът, на когото дължеше поста си, го ценеше високо. Само младите и привлекателни дами, облечени според изискванията на модата, предизвикваха у него известно смущение; тъй като самият той бе обикновен човек — обикновен на вид, с обикновени обноски и език, — мистър Хол сякаш се боеше от техния блясък, от елегантността и превзетостта им. Но мис Хелстоун не притежаваше нито блясък, нито превзетост, а във вродената й елегантност имаше някаква кротост — кротостта на влюбеното в земята крайпътно цвете. Той умееше да разговаря добре, по един приятен и ведър начин. Насаме Каролайн също умееше да бъде занимателна събеседница — беше приятно, когато мистър Хол сядаше до нея по време на празненствата, като по този начин я предпазваше от Питър Огъстъс Малоун, Джоузеф Дън или Джо Сайкс, Що се отнася до мистър Хол, той никога не пропускаше да се възползува от тази привилегия, стига да имаше такава възможност. Подобно предпочитание, проявявано от един мъж към една жена, при по-обичайни обстоятелства би раздвижило езиците на клюкарките. Но Сирил Хол бе на четиридесет и пет, поолисял и посивял, ето защо никой не бе изразил предположението, нито дори помислил, че би могъл да се ожени за мис Хелстоун. Такава мисъл не бе минавала и през неговия ум — той отдавна се бе оженил за своите книги и енорията си. Сестра му Маргарет, с очила и образована като него, внасяше щастие в самотата му. Мистър Хол смяташе, че вече е твърде късно за някаква промяна. Освен това познаваше Каролайн от години — като малко момиченце тя много пъти бе седяла на коленете му, бе и купувал играчки и подарявал книги и считаше, че приятелските й чувства към него са примесени с известна синовна почит. Не би намерил у себе си сили да придаде друга окраска на нейните чувства, а един прекрасен образ винаги можеше да се оглежда в огледалото на спокойния му ум, без да предизвика бурни вълнения в неговите дълбини. Още щом мис Ейнли пристигна, тя бе посрещната любезно от всички — мисис Прайър и Маргарет Хол и направиха място на дивана между тях, а когато трите се настаниха там, образува се едно трио, което лекомислените биха презрели като абсурдно и непривлекателно — една вдовица на средна възраст и две грозновати очилати стари моми, които обаче, макар и невзрачни на вид, все пак притежаваха своя собствена стойност, нещо, което множество страдащи и самотни човешки същества знаеха много добре.

Шърли заговори първа и разясни плана.

— Зная чия ръка е начертала този план — заяви мистър Хол, като погледна към мис Ейнли и мило й се усмихна; неговото одобрение можеше да се смята за спечелено.

— Боултби изслуша и запремисля с наведена глава и издадена напред долна устна — той считаше съгласието си за твърде важно, за да го даде набързо. Хелстоун хвърли един изпитателен поглед наоколо, а подозрителният израз на лицето му подсказваше, че е нащрек, сякаш изпитваше опасения, че бе пусната в ход женската хитрост и че същества във фусти се опитваха с измама да си придадат прекалено голяма важност. Шърли забеляза и разбра това негово изражение.

— Този план не означава нищо — небрежно подхвърли тя, — това са само най-общи предложения. Господа, поканени сте да излезете с ваше мнение по въпроса.

Тя веднага донесе пособията си за писане и се наведе с особена усмивка над тях — извади лист хартия и ново перо, придърпа едно кресло към масата и като подаде ръка на стария Хелстоун, помоли за позволение да го настани в него. За около минута той остана неподвижен, като бърчеше медночервеното си чело по доста особен начин. Най-накрая измърмори:

— Е, добре — нито сте ми жена, нито дъщеря. Веднъж ще се оставя да бъда подведен, но имайте предвид, че добре съзнавам това. Вашите хитри женски ходове няма да ме заблудят.

— О! — каза Шърли, като потопи перото в мастилото и го постави в ръката му. — Днес трябва да виждате в мен капитан Кийлдар. Това е чисто мъжка работа — между вас и мен, докторе (така бе прекръстила тя пастора). Дамите тук само ще бъдат наши адютанти и тежко им, ако проговорят, преди да сме приключили с делата си.

Той се усмихна малко мрачно и започна да пише. Не след дълго спря, за да зададе някои въпроси и да се посъветва със своите събратя, като презрително насочваше погледа си високо над къдравите глави на двете девойки и целомъдрените бонета на възрастните дами, за да срещне премигващите зад очилата очи на свещениците и техните посивели темета. В последвалата дискусия и тримата, за тяхна голяма чест, показаха, че добре познават бедняците от своите енории, че са им известни в подробности различните техни нужди. Всеки от пасторите знаеше къде са необходими дрехи, къде ще бъде най-добре да се помогне с храна, къде може да се дадат пари, които по всяка вероятност ще бъдат разумно похарчени. Когато паметта им изневеряваше, мис Ейнли или мис Хол с готовност биха им помогнали, ако ги бяха попитали, но и двете дами се стараеха да не продумват дума, освен ако не ги заговореха. Никоя от тях не искаше да се самоизтъква, но всяка имаше искреното желание да бъде полезна; свещениците великодушно им предоставиха тази възможност и това благодеяние направи дамите щастливи.

Шърли бе застанала зад пасторите, като от време на време се навеждаше над раменете им, за да види как върви изработването на плана и съставянето на списъка; вслушваше се във всичко, което казваха, а по устните й отново се появи нейната особена усмивка — не ехидна, а многозначителна, твърде многозначителна, за да бъде взета за дружелюбна. На мъжете рядко им допадат такива събратя, които са способни прекалено ясно и точно да проникват във вътрешния им свят.

А пък особено за жените е по-добре да бъдат дарени с известна слепота, погледът им да бъде мек и премрежен — поглед, който никога да не навлиза по-дълбоко от повърхността, който винаги да приема нещата такива каквито изглеждат. Хиляди, които съзнават това, спускат клепачи над очите си, но и най-сведеният поглед си има своята цепнатинка, през която при нужда внимателно проучва живота. Спомням си, че веднъж видях чифт сини очи, които хората обикновено мислеха за малко заспали, да са тайно нащрек, а от изражението им узнах — изражение, което охлади кръвта ми, тъй неочаквано бе то за мен, — че години наред са чели в душите на околните. Хората наричаха притежателката на тези сини очи bonne petite femme[2] (тя не бе англичанка). Опознах я след това, изучих я наизуст, проникнах в нейните най-потайни и съкровени кътчета: тя се оказа най-изтънчената, най-голямата и най-изкусната интригантка в Европа.

Когато според мис Кийлдар всичко бе вече уредено, а свещениците така цялостно навлязоха в духа на нейните планове, че оглавиха списъка с дарения, като всеки от тях предложи от себе си по петдесет лири, тя поръча да донесат вечерята. Младата господарка се бе погрижила предварително да даде наставления на мисис Джил да вложи цялото си майсторство в приготовлението на тазвечерните ястия. Мистър Хол не бе бонвиван — по природа той бе склонен към въздържание и проявяваше безразличие към лукса. Но Боултби и Хелстоун обичаха добрата кухня и превъзходната вечеря ги накара да изпаднат в отлично настроение — и двамата изразиха своето признание, но направиха това съвсем благовъзпитано, а не по начина, по който би постъпил мистър Дън, ако се намираше сред присъствуващите. Бе изпита и по чаша вино с видимо, но съвсем благоприлично наслаждение. Отправени бяха комплименти към капитан Кийлдар за вкуса му. Комплиментите го плениха — първоначалната му цел бе да се понрави и да достави удоволствие на своите гости свещениците. В това той бе успял и сега цял сияеше от радост.

[1] Цитат от Книга на Еклесиаста, 7:6, който в пълен вид гласи: „Защото смехът на глупавите е също както кога пращи тръне под котел.“ — Б.пр. ↑

[2] Симпатична женица (фр.) Б.пр. ↑

Глава XV
Мистър Дън напуска

На следния ден Шърли сподели с Каролайн задоволството си от добре преминалото малко тържество.

— Много обичам да каня на вечеря мъже — каза тя. — Забавно е да гледаш как те се наслаждават на едно добре приготвено меню. Що се отнася до нас, ние не отдаваме такова значение на отбраните вина и изкусно приготвените ястия. Мъжете обаче като че ли са запазили у себе си нещо от детската наивност по отношение на храната и на човек му е приятно да им доставя удоволствие. Имам предвид, разбира се, тези, които притежават подобаващото и благовъзпитано държане на нашите славни пастори. Понякога наблюдавам Мур и се опитвам да разбера как може да му се достави удоволствие — но той не е устроен тъй просто, по детски. Открили ли сте досега слабото му място, Каролайн? Вие го познавате по-добре от мен.

— Във всеки случай не е същото като на чичо ми и на доктор Боултби — отвърна Каролайн с усмивка.

Тя винаги изпитваше някакво свенливо удоволствие от това да следва водачеството на мис Кийлдар, когато ставаше дума за характера на братовчед й. Ако зависеше само от нея, никога не би се докоснала до тази тема. Но когато към нея биваше отправена покана, изкушението да говори за човека, за когото непрестанно мислеше, бе непреодолимо.

— Но всъщност — добави тя — не зная кое е то. Никога досега не съм наблюдавала Робърт, но неотдавна погледът ми бе смутен, когато разбрах, че самият той ме наблюдава.

— Точно това е! — възкликна Шърли. — Не можеш да отправиш поглед към него, без веднага да срещнеш блясъка на очите му. Винаги е нащрек и внимава да не ти даде предимство — дори и когато не те гледа, мислите му сякаш се вплитат в твоите собствени: следи думите и действията ти от самото им начало и спокойно обмисля мотивите ти. О! Познавам този вид характери или поне сродни на тях. Такъв характер е способен да ме раздразни неимоверно много.

Този въпрос бе пример за внезапните обрати в мисълта на Шърли. В началото те объркваха Каролайн, но сега вече се бе научила да ги посреща с хладнокръвието на малка квакерка.

— Да ви раздразни? И какво отношение ви дразни той?

— Виж ти кой идва! — изведнъж възкликна Шърли, като бързо скочи на крака и се втурна към прозореца. Идва нашето развлечение. Не съм ви разказала за едно мое изключително завоевание напоследък — на едно от онези празненства, на които никога не мога да ви убедя да ме придружите. Всичко стана без никакви усилим или намерения от моя страна, подобни неща са ми противни. Ето, звъни се. Но това е чудесно, те са двама. Никога ли не се впускат да ловуват сами? Единият от тях е за вас, Лина, можете да направите избора си — смятам, че постъпвам съвсем щедро. Чуйте само Тартар!

Черномуцунестото светлокафяво куче, което читателя успя да зърне в главата, в която неговата господарка бе представена за пръв път, бе изплезило език във вестибюла, и чието празно пространство силният лай отекваше страховито. Последва ръмжене, още по-страшно от лая, което прозвуча заплашително като буреносен тътен.

— Слушайте! — със смях на уста извика отново Шърли. — Човек би си помислил, че това е прелюдия към някаква кръвопролитна битка — те ще си изкарат акъла, защото не познават добре Тартар. Не знаят, че това е само шум и ярост и че не означава нищо.

Чу се трополене.

— Шшт! Чиба! — извика силен заповеднически глас, а после се чу шум от удар с бастун или камшик.

Веднага след това последва крясък, стъпки от тичащи нозе, голяма бъркотия и врява.

— О, Малоун! Малоун!

— Чиба! Чиба! — извика силният глас.

— Наистина ги е уплашил! — извика Шърли. — Ударили са го, а той съвсем не е свикнал на това и сега съвсем няма да се укроти.

Тя изтича навън — там един мъж бягаше нагоре на стълбището, като с голяма бързина се опитваше да намери спасение в галерията или в някоя от стаите. Друг пък отстъпваше към основата на стълбището, като размахваше яростно една чепата сопа и същевременно повтаряше: „Чиба! Чиба!“, докато светлокафявото куче лаеше, ръмжеше и се хвърляше срещу него, а няколко прислужници се бяха завтекли вкупом откъм кухнята. Кучето скочи — вторият господин не издържа и се втурна след другаря си. Първият бе вече на безопасно място в една от спалните, като подпираше вратата откъм вътрешната й страна и не позволяваше на приятеля си да влезе (има ли нещо по-безмилостно от ужаса?), но другият беглец натискаше здраво и вратата всеки момент щеше да поддаде под натиска на усилията му.

— Господа — разнесе се звънкият, но същевременно и треперещ глас на мис Кийлдар, — пощадете бравата ми, моля ви. Успокойте се и слезте долу! Погледнете Тартар — та той не би могъл да направи нещо дори и на една котка.

Тя галеше споменатия Тартар, който се бе свил в нозете й с издадени напред лапи, с опашка, все още навирена заплашително, и потръпващи ноздри, а в очите му на булдог тлееше мъгляв огън. Тартар притежаваше честен, флегматичен, глупав, но опърничав кучешки нрав — той обичаше господарката си и Джон, човека, който го хранеше, но бе съвсем безразличен към останалия свят. Беше доста кротък, освен когато го удареха или заплашеха с пръчка, а това бе в състояние веднага да събуди демона у него.

— Здравейте, мистър Малоун — продължи Шърли, като повдигна развеселеното си лице към галерията. — Пътят към дъбовата гостна не е оттам, това е стаята на мисис Прайър. Помолете приятеля си мистър Дън да я опразни — за мен ще бъде огромно удоволствие да го приема в стаята на по-долния етаж.

— Ха, ха! — изсмя се гръмогласно Малоун, като се отдели от вратата и се облегна на масивния парапет. — Това животно съвсем изкара акъла на Дън. Той е малко боязлив — продължи той, като поизпъна рамене и бойко закрачи към началото на стълбите — Помислих си, чакай да го последвам, за да го успокоя.

— Виждам, че сте постъпили така. А сега слезте долу ако обичате. Джон — обърна се тя към прислужника — качете се горе и освободете мистър Дън. Внимавайте мистър Малоун, стъпалата са малко хлъзгави.

И това наистина бе така, защото бяха от полиран дъб. Предупреждението дойде малко късно за Малоун — той вече се бе подхлъзнал при величественото си слизане надолу и се спаси от падане само защото успя да се вкопчи в парапета, което накара цялото стълбище да изскърца отново.

На Тартар му се стори, че гостът слиза надолу с неоправдан eclat[1], и изръмжа още веднъж. Малоун обаче не бе страхливец — скокът на кучето просто го бе изненадал. Ала сега той мина покрай него изпълнен по-скоро с потисната ярост, отколкото със страх — ако погледът му можеше да удуши Тартар, това би било последната му глътка въздух. Забравил добрите обноски, в сляпата си ярост Малоун се вмъкна в гостната преди мис Кийлдар. Мис Хелстоун той удостои само с поглед, като не намери сили да й се поклони. Гледаше кръвнишки и двете девойки. Видът му бе такъв, че ако някоя от тях беше негова жена, в този миг Малоун би се проявил като славен съпруг — той сякаш жадуваше да сграбчи всяка от девойките за шията с по една ръка и да стиска до смърт.

Но Шърли прояви милост и спря да се смее. А Каролайн бе твърде благородна, за да се надсмее над нещастието на когото и да било. Тартар бе отпратен, а Питър Огъстъс — утешен благодарение на онзи поглед и глас, които Шърли владееше и които бяха в състояние да усмирят цял бик. Малоун все пак притежаваше достатъчно разум, за да прецени, че щом като не може да предизвика на дуел собственицата на кучето, би било по-добре да прояви малко възпитание. Така и постъпи. А след като разбра, че опитите му срещат добър прием, доста бързо стана прекалено възпитан и отново прие истинския си облик. И наистина той бе дошъл с единствената цел да се представи в очарователна и пленителна светлина, но за жалост, още при първото си посещение във Фийлдхед бе посрещнат от неблагоприятни поличби. След като премина това първоначално изпитание обаче, отново взе решение да бъде очарователен и пленителен. Подобно на бога на войната Арес той бе дошъл като лъв, но щеше да си иде като агне.[2]

Изглежда, за да бъде близо до проветриво място или вероятно за да не бъде лишен от възможността веднага да напусне в случай на нова неприятност, той не се настани на дивана, който мис Кийлдар му предложи в качеството на престол, нито пък близо до камината, към която Каролайн го покани с приятелски жест, а на един стол до вратата. След като вече не бе обзет от ярост или лошо настроение, на лицето му се изписа обичайният израз на скованост и смущение. Разговорът му с дамите вървеше на приливи и отливи, като за теми избираше възможно най-баналните неща. В края на всяко свое изречение въздишаше дълбоко и многозначително; въздишка съпътствуваше и всяка негова пауза, въздишаше дори преди да си отвори устата. Най-накрая, след като реши да прибави към букета на своите очарования и известна непринуденост, на помощ му се притече една копринена носна кърпа, която измъкна от джоба си. Предназначението на тази изящна играчка бе да занимава бездействуващите му ръце. Малоун енергично се залови за работа — той сгъна червено-жълтия квадрат на кърпата във формата на триъгълник, а след това я разтвори, като я тръсна с ръка. Сетне отново я сгъна, но във форма с по-малки размери, като направи от нея една тясна лента. Как щеше да постъпи с тази превръзка? Щеше ли да я върже около врата си или пък на главата си? Какво щеше да направи от нея — тюрбан или компрес? Нито едното, нито другото. Питър Огъстъс притежаваше гениална мисъл, изключително изобретателна и оригинална — той се готвеше да демонстрира пред дамите едно действие, което криеше у себе си очарованието на неизвестното. Намести се на стола, като кръстоса върху него атлетичните си ирландски нозе и в тази поза ги завърза здраво с кърпата. Явно бе, че считаше това представление достойно за аплодисменти, защото го повтори няколко пъти. Второто изпълнение отпрати Шърли до прозореца, където тя успя да прикрие тихия си, но неудържим смях, а Каролайн бе принудена да извърне главата си настрани, за да могат дългите й къдрици да скрият появилата се на лицето й усмивка. Всъщност мис Хелстоун бе удивена и от още нещо в поведението на Питър — тя прозря пълната, при това внезапна промяна в отношението на Малоун към самата нея. Вниманието му, чийто обект досега неизменно бе самата тя, вече бе насочено към наследницата — петте хиляди лири, които той смяташе, че един ден Каролайн ще наследи, съвсем не можеха да се сравняват с имението и дома на мис Кийлдар. Малоун ни най-малко не се стараеше да прикрива пресметливостта и тактиката си — не се опита да демонстрира някаква преходност в промяната на предпочитанията си, а изведнъж се завъртя на сто и осемдесет градуса. Преследването на по-малкото състояние съвсем открито бе пожертвувано заради по-голямо. Какви бяха основанията му да смята, че ще успее да осъществи целта си, най-добре знаеше самият той — явно бе, че това нямаше да стане посредством изискани обноски.

От изминалото до този момент време стана ясно, че Джон среща трудности при увещаването на мистър Дън да слезе долу. Най-сетне този господин се появи, но при появата му в дъбовата гостна не можеше да се съзре ни най-малка следа от срам или смущение. Всъщност Дън бе една от тези хладно флегматични и непоклатимо самодоволни натури, за които срамът е нещо непознато. В живота си той никога не се бе изчервявал — никакво унижение не бе в състояние да го смути, нервите му не притежаваха достатъчно чувствителност, за да раздвижат съществото му и да накарат страните му да поруменеят. В кръвта му нямаше огън, а душата му не познаваше скромността — той бе едно безочливо, надменно и изтънчено олицетворение на баналността: самоуверен, безсъдържателен и скучен. И този господин възнамеряваше да ухажва мис Кийлдар! На него обаче му бе толкова ясно как да се залови за тази работа, колкото ако бе статуя от дърво — не знаеше, че обектът на неговите ухажвания може да има вкус, който трябва да бъде задоволен, сърце, което да бъде достигнато. Дън си бе наумил следното — след няколко официални визити да й изпрати писмо, в което да поиска ръката й; тогава, мислеше си куратът, тя щеше да приеме заради неговия свещенически пост и те щяха да се оженят; той щеше да стане господар на Фийлдхед и щеше да заживее честито там, да има на разположение прислуга, да се гощава с отбрани напитки и да бъде голям човек. Трудно бихте могли да заподозрете тези негови намерения, когато се обърна към избраницата си с нагъл и изпълнен с обида тон:

— Кучето ви е много опасно, мис Кийлдар. Чудя се защо ли държите такова животно у дома си.

— Така ли, мистър Дън? Може би ще се учудите още повече, когато ви кажа, че съм много привързана към него.

— Сигурно се шегувате. Не мога да си представя, че една дама може да е привързана към този толкоз грозен звяр — направо е като някое каруцарско псе, да го обесят дано!

— Да обесят това, към което съм привързана?

— И на негово място да си купите някой мъничък сладък мопс или пудел — нещо, което да подхожда на нежния пол. Жените обикновено обичат малки кученца.

— Вероятно аз съм някакво изключение.

— О, невъзможно е, разбирате ли? Всички жени си приличат в тези неща, това е общоизвестно.

— Тартар много ви изплаши, мистър Дън. Надявам се, че няма да го запомните с лошо.

— Няма и съмнение, че точно тъй ще направя. Той така ме изплаши, че скоро няма да го забравя. Само като го зърнах (мистър Дън се изразяваше по този начин), че се готви да скочи, стори ми се, че ще припадна.

— Може би сте припаднали в спалнята, доста се позабавихте там.

— Не. Реших да подпра здраво вратата отвътре и да не пусна никого да влезе. По този начин поставих преграда между себе си и врага.

— Ами ако вашият приятел е бил в беда?

— Малоун трябва сам да се грижи за себе си. Прислужникът ви успя да ме убеди да сляза, като ми каза, че кучето е вързано в колибата си — ако не ме бе уверил в това, щях да остана в спалнята цял ден. Но какво виждам? Този човек ме е излъгал! Кучето е тук!

И наистина Тартар премина пред остъклената врата, която водеше към градината, наежил светлокафявата си козина. Изглежда, той все още беше в лошо настроение — от гърлото му се разнасяше ръмжене и полусподавено свистене, наследство от праотците му булдози.

— Пристигат и други гости — отбеляза Шърли с онази предизвикателна хладина в гласа, характерна за собствениците на кучета — страшилища, когато тези животни са в стихията си.

Тартар се втурна по павираната пътека надолу към портата, заливайки се от лай. Господарката му тихо отвори стъклената врата и излезе навън, като му подвикваше нещо със сладък глас. Лаят заглъхна и Тартар вече виреше огромната си тъпомуцунеста и глуповата глава към новите посетители, за да го погалят.

— Ей, Тартар! — подвикна един приветлив, малко момчешки глас — Не ни ли познаваш? Здравей, приятелю!

И дребничкият мистър Суийтинг, чието съзнателно добродушие му помагаше донякъде да не се страхува от мъже, жени, деца или зверове, се промъкна през портата като галеше пазителя на Фийлдхед. Той бе последван от мистър Хол, който също не изпитваше страх от Тартар, а Тартар не хранеше неприязън към него. Кучето подуши и двамата посетители и след като заключи, че те не представляват никаква опасност, се оттегли към огряната от слънце част на градината и освободи пътеката. Мистър Суийтинг го последва, за да си поиграе с него, но Тартар не обърна никакво внимание на милувките му — само ръката на Шърли му доставяше удоволствие, а към всички останали той проявяваше упорито безразличие.

Шърли излезе напред, за да посрещне господата, като сърдечно им стисна ръце. Те бяха дошли да я уведомят за успехите си, постигнати тази сутрин при събирането на подписи за помощи. Очите на мистър Хол грееха с мека светлина зад стъклата на очилата му. Неговото обикновено на вид лице бе разхубавено от добротата, която излъчваше, а когато Каролайн, узнала кой бе дошъл, изтича, за да го посрещне и му подаде и двете си ръце, той я погледна с такова нежно, благо и любвеобилно изражение, че човек би могъл да го оприличи на усмихващ се Меланхтон[3].

Четиримата не влязоха в къщата, а се насочиха към градината, като девойките застанаха от двете страни на мистър Хол. Денят бе слънчев и подухваше лек ветрец. Въздухът бе освежил страните на момичетата и изящно полюшваше къдриците им — и двете изглеждаха красиви, а едната от тях — весела. Мистър Хол говореше най-вече с по-оживената си компаньонка, но доста често отправяше погледи и към по-тихата си спътница. Мис Кийлдар направи огромен букет от разцъфнали цветя, чийто аромат се носеше из цялата градина. Част от тях тя даде на Каролайн, като я помоли да подбере няколко за мистър Хол. Напълнила скута са с нежни и прекрасни цветове, Каролайн приседна върху стълбите пред една беседка, а пасторът застана до нея, облегнат на бастуна са.

Негостоприемството бе нещо чуждо за Шърли и тя повика пренебрегнатата двойка, останала в дъбовата гостна. Придружи Дън, докато той минаваше покрай своя смъртен враг, Тартар, който положил муцуна на предните си лапи, похъркваше на обедното слънце. Дън не й засвидетелствува никаква благодарност — винаги постъпваше така, когато проявяваха внимание към него, но бе доволен, че бяха взели мерки да го опазят. Мис Кийлдар подаде цветя на куратите, като се стараеше да бъде безпристрастна, а те ги поеха с присъщата си непохватност. Особено Малоун представляваше интересна гледка — в едната са ръка държеше букетче, а в другата се мъдреше сопата му. Дън изрече „благодаря“ и това бе цяло събитие — тонът му бе нелеп и високомерен и в него можеше да се долови предположението, че той взема тези цвета за проява на почит към собствените му достойнства и опит от страна на наследницата да спечели безценното благоразположение на чувствата му. Само Суийтинг прие цветята като разумен и скромен човек, какъвто всъщност бе, и внимателно и чевръсто ги закачи на бутониерата си.

За да възнагради добрите му обноски, мис Кийлдар го повика настрана и му заръча нещо, което накара очите му да светнат от радост. Той полетя към кухнята — не бе нужно да му се дават наставления за посоките, тъй като навсякъде се чувствуваше като у дома си. Не след дълго се появи отново, понесъл една кръгла масичка, която постави под кедъра. След това изнамери отнякъде шест градински стола и ги разположи в кръг около нея. Прислужницата (мис Кийлдар не държеше лакей) дойде и донесе покрит с кърпа поднос. Пъргавите ръце на Суийтинг помогнаха да бъдат раздадени чаши, чинийки, ножове и вилици. Той помогна и при поднасянето на спретнатия обед, който се състоеше от студено пилешко, шунка и плодова пита.

Шърли изпитваше удоволствие да поднася на внезапно пристигнали гости подобни импровизирани угощения. А нищо друго не я радваше повече от това да има някой буден и услужлив приятел край себе си, който да тича около нея, да разбира и с готовност да прилага в изпълнение намеците й, свързани с изискванията на гостоприемството. Тя и Дейвид бяха в най-добри отношения, но вниманието му към наследницата бе лишено от всякакви тайни подбуди, тъй като то с нищо не нарушаваше верността на чувствата му към великолепната Дора Сайкс.

Угощението се превърна в истинско веселие. Дън и Малоун обаче допринесоха твърде малко за това, тъй като вниманието им почти изцяло бе погълнато от ножа, вилицата и чашата с вино. Ала там, където присъствуваха четири личности като мистър Хол, Дейвид Суийтинг, Шърли и Каролайн, които се намираха в отлично разположение на духа, заобиколени от зеленината на поляната, синьото небе и цъфналите цветя — там не можеше да има скука.

В хода на разговора мистър Хол припомни на дамите, че наближава Света троица, която се отбелязваше с две събития — голямото празненство със следобеден чай, давано от трите обединени неделни училища и процесията на трите енории — Брайърфийлд, Уинбъри и Нанъли. Той изказа увереност, че както винаги Каролайн ще бъде на своя пост в качеството си на учителка и изрази надеждата, че мис Кийлдар няма да остане насрана от тези тържества. Искаше му се да вярва, че тя ще се появи за пръв път в обществото именно тогава.

Шърли не бе от тия, които биха пропуснали подобно нещо — на нея й се нравеше празничната възбуда, радостните хора, събрани на едно място, съчетанието на толкова приятни неща, щастливите лица на тълпата, множеството развълнувани сърца. Тя увери мистър Хол, че могат със сигурност да разчитат на нея. Не й бе ясно с какво точно би могла да бъде полезна, но заяви, че се оставя изцяло в ръцете на другите.

— Обещайте ми — каза Каролайн, — че ще седнете до мен на масата, мистър Хол.

— Няма да пропусна това, Deo volente[4] — отвърна той. — През последните шест години винаги съм седял от дясната й страна по време на тези грандиозни чаени пиршества — продължи той, като се обърна към мис Кийлдар. — Направиха я учителка в неделното училище още когато бе момиченце на дванадесет години. По природа тя не е самоуверена, както, предполагам, вече сте забелязали, и първия път, когато трябваше „да вземе в ръцете си подноса“, както се казва, и да приготви чай на обществено място, цялата пламна и чак се разтрепери горката. Забелязах обзелата я паника, чашите, които се клатеха в малката й ръка и преливащия чайник, напълнен с твърде много вода. Притекох й се на помощ, седнах до нея, нагласих съда със запарката и купичката за употребените чаени листа и всъщност приготвих вместо нея чая като всяка възрастна жена.

— Бях ви много благодарна — намеси се Каролайн.

— Така беше. Казахте ми го съвсем искрено и това ми бе напълно достатъчно, понеже не постъпихте като болшинството млади дами на дванадесет години, на които човек може да помага и да се отнася мило с тях колкото си ще, без те да оценят проявеното към тях внимание повече, отколкото ако бяха направени от дърво и восък, а не от плът и нерви. Тя остана с мен до края на празненството, мис Кийлдар, като ме последва в разходката ми из двора, където играеха децата. Последва ме и във вестиария, когато всички бяха призовани в църквата и предполагам, че щеше да се качи с мен и на амвона, ако не бях съответните мерки да я отведа и настаня на една от пейките в църковната зала.

— И оттогава той е мой приятел — каза Каролайн.

— И винаги сядам до нея на масата, близо до подноса и й подавам чашите — дотук се простира помощта ми. Следващото нещо, което ще направя за нея, е да я омъжа един ден за някой курат или собственик на тъкачница. Обаче имайте предвид, Каролайн, че ще разпитам за характера на годеника и ако той не се окаже истински джентълмен, за да направи щастливо малкото момиченце, което вървеше ръка за ръка с мен из ливадите на Нанъли, тогава ще откажа да извърша бракосъчетанието — затова внимавайте.

— Предпазливостта е излишна — аз няма да се омъжа. Ще си остана сама като сестра ви Маргарет, мистър Хол.

— Много добре! Съвсем правилно — Маргарет не е нещастна. Тя си има своите книги, които да й доставят удоволствие, а също и брат си, за когото да се грижи, и това я прави доволна. Ако някога поискате да имате дом, ако някой ден домът на пастора в Брайърфийлд вече не е и ваш, елате в Нанъли. Ако ергенът и старата мома са още живи, те ще ви посрещнат с топлина.

— Ето ви цветята — каза Каролайн, която бе държала до този момент приготвения от нея букет. — Зная, че не обръщате внимание на цветята, но ги предайте на Маргарет. И за да бъдем сантиментални поне веднъж, запазете тази малка незабравка, това диво цвете, което откъсвах от тревата. И още малко сантименталност — позволете ми да взема две-три от сините цветчета и да ги запазя в споменика си.

Тя извади един малък бележник с обложка от емайл и сребърна закопчалка, отвори го, постави вътре цветята и написа около тях с молив: „За спомен от преподобния Сирил Хол… май 18…“

Преподобният Сирил Хол постави на свой ред стръкчето между страниците на джобното си евангелие, а в полето изписа само „Каролайн“.

— Е — каза той с усмивка — смятам, че сме съвсем романтични. Мис Кийлдар — продължи мистър Хол (междувременно куратите бяха твърде захласнати в собствените си шеги, за да забележат какво става на срещуположния край на масата), — може би се надсмивате над тази проява на „въодушевление“ от страна на беловласия пастор, но истината е, че до такава степен съм свикнал да изпълнявам желанията на вашата млада приятелка, че не зная как да й откажа, когато ме моли за нещо. Сигурно ще кажете, че не ми прилича много да разменям цветя и незабравки, но виждате ли, когато ме помолят да бъда сантиментален, аз се подчинявам.

— По природа той е доста сантиментален — отбеляза Каролайн. — Маргарет ми го е казвала и аз зная какво му доставя удоволствие.

— Това да бъдете добра и щастлива ли? Да, ето едно от най-големите удоволствия за мен. Нека господ дълго да запази у нас благодатта на спокойствието и невинността! Имам предвид една относителна невинност, тъй като в неговите очи, зная добре това, никой не е изцяло чист. Което ние хората виждаме и смятаме за нещо неопетнено, нещо ангелско, за него е само слабост, която се нуждае от кръвта на сина му, за да бъде измита, и от мощта на неговия дух, за да се превърне в сила. Нека всички ценим смиреността — и аз, както и вие, мои млади приятели. Да сторим това, като отправим поглед към сърцата си и съзрем там изкушения, непостоянство и влечения, които ни карат да се изчервяваме дори само при мисълта за тях. И не младостта, нито хубостта, изяществото или някое външно очарование са нещата, които съставляват красотата или добродетелта в очите на бога. Млади госпожици, когато огледалото или езиците на мъжете ви ласкаят, не забравяйте, че в очите на своя създател Мери Ан Ейнли — жена, която никога не е била възхвалявана нито от огледало, нито от човешки уста — е по-прекрасна и по-добра от всяка една от вас. И това е самата истина — добави той след кратка пауза да, самата истина. Вие, младите същества, погълнати от себе си и от земни надежди, едва ли живеете тъй, както е живял Христос. Вероятно още не можете да го постигнете — сега цялата земя ви се усмихва и животът ви изглежда толкова прекрасен; човек не би трябвало да очаква такава голяма жертва от вас. А мис Ейнли, с хрисимо сърце и подобаваща почит, следва отблизо стъпките на своя Спасител.

На това място дрезгавото боботене на Дън заглуши благия глас на мистър Хол.

— Хъм, хъм! — започна той, като си прочистваше гърлото с явното намерение да произнесе някаква важна реч. — Хъм! Вашето внимание, мис Кийлдар, за момент моля.

— Да — отвърна равнодушно Шърли. — Какво има? Слушам ви — всичко в мен, което не е поглед, се е превърнало на слух.

— В такъв случай се надявам, че част от вас е и ръка — отговори Дън с присъщия си невъзпитан, самонадеян и фамилиарен тон, — а също и кесия; към ръката и кесията смятам да се обърна. Дойдох тук тази сутрин с намерението да ви помоля…

— Трябваше да отидете при мисис Джил — упълномощила съм я да раздава милостиня.

— … да ви помоля да се присъедините към подписката за едно училище. Аз и доктор Боултби възнамеряваме да построим училище в селцето Екълфиг, което се намира в нашата енория Уинбъри. Баптистите са го завладели и са си направили там параклис, а ние искаме да им оспорим това завоевание.

— Но аз нямам нищо общо с Екълфиг, не притежавам нищо там.

— Какво значение има това? Вие ходите на църква, вали?

— Възхитително създание! — промърмори Шърли на себе си. — Такива изискани обноски! Такъв изящен стил! Само какъв възторг буди у мен! — А след това по-високо: — Да, ходя на църква.

— В такъв случай значи не можете да откажете дарението си. Жителите на Екълфиг са стадо животни, искаме да ги цивилизоваме.

— И кой ще бъде мисионерът?

— Сигурно аз.

— Няма да се провалите поради липса на съчувствие към паството си.

— Надявам се, че не — очаквам успех. Но имаме нужда от пари. Ето лист хартия. Дайте сега някоя по-солидна сумичка.

Когато я молеха за пари, Шърли рядко проявяваше въздържание. Тя се подписа за пет лири. След тристате лири, които бе дала наскоро и множеството малки суми, които постоянно раздаваше, това бе всичко, което можела си позволи в този момент. Дън хвърли поглед към листа обяви сумата за „мизерна“ и нахално поиска още. Мис Кийлдар поруменя от възмущение и двойно по-голямо учудване.

— В момента не мога да дам повече — каза тя.

— Не можете да дадете повече! Ами че аз очаквах да оглавите списъка с една стотачка. При вашето богатство не бива да слагате подписа си за по-малко.

Шърли мълчеше.

— На юг — продължи Дън — една дама с доход хиляда на година би се срамувала да даде само пет лири за обществено дело.

Шърли, която рядко биваше надменна, изглеждаше точно така в този момент. Крехкото й тяло се изопна от нервно напрежение, а хубавото й лице се изкриви от презрение.

— Странни забележки! — каза тя. — И извънредно любезни! Укорът в замяна на щедрост е неуместен.

— Щедрост! На пет лири ли казвате щедрост?

— Да, при това щедрост, предназначена само за училището на доктор Боултби, което той възнамерява да издигне и което аз одобрявам, а не за неговия курат, който е дошъл да моли за нея или по-скоро да я измъкне по един невъзпитан начин. Ако не бе това мое съображение, веднага бих я оттеглила.

Дън имаше дебела кожа, той не бе в състояние да почувствува дори и половината от това, което изразяваха неподправеният и честен поглед и глас на Шърли, не можеше да осъзнае, че земята под нозете му гори.

— Този Йоркшир е ужасно място — продължи той, — никога нямаше да мога да си представя този край, ако не го бях видял с очите си. А пък хората — и бедните и богатите — са такава пасмина! Колко са груби и нецивилизовани! На юг направо биха им се надсмели.

Шърли се надвеси над масата — ноздрите и леко потрепваха, а преплетените й тънки пръсти силно се впиваха един в друг.

— Богатите — продължаваше опияненият и самозабравил се Дън — са шайка скъперници; изобщо не живеят тъй, както подобава на хора с техните доходи. Рядко човек може да срещне(трябва да извиниш произношението на мистър Дън читателю, което бе нещо изключително — той го смяташе за много изтънчено и се гордееше с южняшкия си акцент; начинът, по който произнасяше някои думи определено дразнеше северняшкото ухо), рядко човек може да срещне семейство, което да притежава добра карета или пък свестен лакей. А пък бедняците — виж ги само как се трупат пред вратата на църквата, когато има сватба или погребение, и как тропат с дървените си чепици. Мъжете по ризи и с тъкачески престилки, а жените с бонета и нощни роби. Направо заслужават да им пуснеш някоя луда крава, дето да разгони тия простаци — ха, ха! Голям смях ще падне!

— Това е върхът на всичко — тихо изрече Шърли. — Това е върхът — повтори тя, като отправи пламналия си поглед към него. — По-нататък няма да отидете — добави тя натъртено, — няма да ви позволя да отидете по-далеч в моя дом.

Тя се надигна. В този момент никой не бе в състояние да възпре силния й гняв. Отправи се към градинската порта и с рязък жест я отвори широко.

— Вървете си — сурово каза тя. — По-бързо! И повече кракът ви да не стъпва по тези плочи.

Дън бе изумен. През цялото време си мислеше, че се показва в най-благоприятна светлина, като човек с възвишена душевност, принадлежащ към „каймака на обществото“, въобразяваше си, че прави неотразимо впечатление. Нима не бе изразил презрение към целия Йоркшир? Какво по-убедително доказателство можеше да представи, че е по-добър от всички тук? А ето че сега го гонеха като куче от тази йоркширска градина! Къде при тези обстоятелства, бе „причинно-следствената връзка?“

— Махайте се веднага, веднага! — повтори Шърли, докато той се бавеше.

— Но, госпожице… един свещеник! Да изгоните един свещеник!

— Вън! И архиепископ да бяхте, след като сте доказали, че не сте джентълмен, пак щях да ви изгоня. Бързо!

Шърли бе изпълнена с решителност и съвсем не се шегуваше. Освен това Тартар отново се надигна — той почувствува признаци на суматоха и прояви желание да се намеси. Изглежда, Дън нямаше какво друго да направи, освен да си тръгне, и той постъпи точно по този начин. Наследницата му отправи дълбок поклон, когато затваряше портата след него.

— Как се осмелява този надут поп да обижда паството си? Как смее този фъфлещ лондончанин да скверни Йоркшир? — бе единственият й коментар за случилото се, когато се върна на масата. Не след дълго малката компания се разпръсна — навъсеното чело на мис Кийлдар, свитите устни и гневният и поглед не подканваха към по-нататъшни развлечения от светски характер.

[1] Трясък, шум (фр.) — Б.пр. ↑

[2] Има се предвид епизодът от „Илиада“, когато Арес ранен от Ахил, позорно напуска полесражението. — Б.пр. ↑

[3] Немски протестантски богослов, хуманист и педагог (1497–1560). — Б.пр. ↑

[4] Ако бог пожелае (лат.). — Б.пр. ↑

Глава XVI
Света Троица

Фондът процъфтя. По силата на примера, даден от мис Кийлдар, на енергичните усилия на тримата пастори и ефикасната, макар и безмълвна помощ на техните очилати лейтенанти — старите моми Мери Ан Ейнли и Маргарет Хол — бе събрана една доста прилична сума. Справедливото й разпределение допринесе много за облекчаване на положението, в което бяха изпаднали безработните бедняци. Вълненията в околността като че ли позатихнаха — изминаха две седмици, без да бъде повредено нито едно платно. Над нито една тъкачница или дом в трите енории не бе извършено нападение. Шърли бе изпълнена с оптимизъм, че злото, което тя искаше да предотврати, бе почти избегнато, че надвисналите буреносни облаци се разпръсваха. Надяваше се, че с приближаването на лятото търговията ще се оживи — така ставаше винаги. А и тази изтощителна война не можеше да продължава вечно — мирът трябваше да се върне отново някой ден, а какъв тласък би дал той на търговията!

Това бе обичайното съдържание на разговорите й с нейния наемател Жерар Мур винаги когато се срещнеха. Мур я слушаше притихнал, дори прекалено притихнал, за да й достави това обстоятелство удоволствие. В такива моменти нетърпеливият й поглед сякаш искаше още нещо от него — някакви обяснения или поне някакъв допълнителен коментар. Като се усмихваше посвоему, с онова изражение, което правеше устните му да изглеждат много приятни, докато челото му оставаше сериозно, Мур обикновено отвръщаше, че също вярва в края на войната, че край подобни брегове е хвърлена и котвата на неговите надежди и че върху тях гради той своите очаквания.

— Вие съзнавате — продължаваше той, — че производството в тъкачницата се крепи изцяло на очаквания — не продавам нищо, защото няма пазар за стоката ми. Произвеждам за някой бъдещ ден и се готвя да се възползувам от първата възможност, която ми се предостави. Само преди три месеца това бе невъзможно за мен — бях изразходвал и кредита, и капитала си. Знаете добре кой ми се притече на помощ, от чия ръка приех заема, който ме спаси. Именно този заем ми дава сили да продължа рискованата игра, която доскоро мислех, че не ще мога да играя вече. Загубата ми ще бъде последвана от пълно разоряване, а зная добре, че печалбата ми е под съмнение. Но не унивам — докато имам сили да действувам, докато мога да се боря, с две думи, докато ръцете ми не са вързани, за мен е невъзможно да се предам. Една година — не, дори само шест месеца мир и аз съм спасен, защото, както казвате вие, мирът ще даде тласък на търговията. Тук сте права, но що се отнася до възстановяването на спокойствието в околността, до продължителния умиротворяващ ефект от вашия благотворителен фонд — в това аз се съмнявам. Благотворителността никога не е успявала да усмири работниците, никога не е събуждала благодарността им — това просто не е в човешката природа. Мисля си, че ако всичко беше наред, тогава нямаше да се нуждаят от тази унизителна помощ, и те много добре разбират това. Ние също бихме го почувствували, ако бяхме на тяхно място. А и на кого да бъдат благодарни? На вас, може би на свещениците, но не и на нас, собствениците на тъкачници. Мразят ни повече от всичко. Освен това пострадалите тук са във връзка с пострадалите по другите места — един от техните щабове се намира в Нотингам, друг — в Манчестър, а трети — в Бърмингам. Подчинените получават заповеди от главатарите си и сред тях цари добра дисциплина — не нанасят нито един удар, преди да го обмислят добре. Сигурно сте виждали как при мрачно време свъсените оловни облаци ден след ден вещаят буря, но все пак вечер се разпръсват и тогава слънцето залязва спокойно. Но опасността не е преминала, а само отложена за по-късно — надвисналата от дълго време буря най-накрая ще се разрази. Моралната и физическата природа си приличат.

— Но, мистър Мур (разговорът винаги завършваше по този начин), пазете се. Ако наистина смятате, че съм ви помогнала с нещо, възнаградете ме, като обещаете да се пазите.

— Обещавам — ще се пазя много внимателно. Искам да живея, а не да умра — бъдещето се разтваря като райските порти пред мен. И все пак, когато се вгледам внимателно в сенките на моя рай, пред очите ми изниква едно видение, което е по-хубаво от ангел и се нося някъде в далечината.

— Така ли? И кое е това видение, моля?

— Аз виждам…

В този момент влезе прислужницата, като подрънкваше с приборите за чай.

Първите дни на този май, както вече видяхме, бяха чудесни, но следващите се оказаха влажни. Някъде към последната седмица обаче, когато настана новолуние, времето отново се проясни. Свеж вятър подгони сребърно купестите дъждовни облаци и ги понесе на талази към източния хоризонт, където те се стопяваха и изчезваха, като оставяха след себе си чиста синева, готова да поеме лъчите на лятното слънце. На Света троица слънцето се изкачи на безоблачното небе — трите неделни училища щяха да се съберат в прекрасно майско време.

Дългоочакваният ден бе вторник, денят на Светата троица, и за този ден двете големи класни стаи в Брайърфийлд, построени от сегашния пастор предимно с негови собствени средства, бяха почистени, варосани, пребоядисани и украсени със зеленина и цветя — известна част бе набрана от градината на пастора, две коли бяха от Фийлдхед и една малка количка от по-скъперническия дом Де Уолдън, където живееше мистър Уин. В тези класни стаи бяха разположени двадесет маси, всяка за по двадесет гости, оградени с пейки й застлани с бели покривки. Над тях висяха поне двадесет птичи клетки с по едно канарче във всяка, тъй като това се нравеше на хората от околността и особено много на помощника на мистър Хелстоун, който изпитваше огромно удоволствие от пронизителните песни на тези птички и знаеше, че сред хорската глъч канарчетата пеят най-силно. Добре е да се знае, че тези маси не бяха предвидени за хиляда и двестате ученици от трите енории, а само за училищните настоятели и учителите — угощението на децата щеше да бъде на открито. Ротите трябваше да дойдат в един часа, в два щяха да бъдат строени, до четири щеше да продължи шествието из енорията, после щеше да бъде обявено началото на празненството, а след това всички, с музика и речи, щяха да се съберат в църквата.

Сега ще стане ясно защо именно Брайърфийлд бе избран за място на срещата, за сцена на празника. Причината не бе в това, че Брайърфийлд бе енорията с най-голяма територия и най-многобройно население (в това отношение Уинбъри далеч я превъзхождаше), нито пък в това, че бе най-стара — колкото и стари да бяха нейната църква и домът на пастора, все пак храмът с нисък покрив и обраслият с мъх дом на свещеника в Нанъли бяха по-стари, потънали сред дъбове на същата древна възраст, верни стражи на Нануд, които се забелязваха отдалеч. Причината бе просто в това, че мистър Хелстоун бе пожелал така, а волята на мистър Хелстоун беше по-силна от тази на Боултби или Хол. Първият от тях не можеше, а вторият не би оспорвал въпроса за предимство с техния решителен и властен събрат и те го бяха оставили да поеме водачеството.

За Каролайн Хелстоун тази забележителна годишнина винаги представляваше ден, пълен с изпитания, защото тя бе принудена да се появи сред обществото и да срещне всички онези, които бяха богати, почитани и влиятелни в околността и в чието присъствие, ако не се смяташе моралната подкрепа на мистър Хол, тя щеше да се чувствува направо безпомощна. Задължена да се яви пред очите на всички, задължена да върви начело на своя отряд в качеството си на племенница на пастора и първа учителка на първия клас, задължена да приготви чай на първата маса за смесеното общество от жени и мъже и да върши всичко това без подкрепата на майка, леля или каквато и да е друга родственица, при това самата тя чувствителна и бояща се до смърт от хорското присъствие — като се вземе предвид всичко това, лесно можеше да се разбере, че с приближаването на Света троица Каролайн трепереше от притеснение.

Но тази година с нея щеше да бъде Шърли и това твърде много променяше характера на изпитанието — променяше го изцяло. Сега то вече не беше изпитание, а почти наслада. Макар и единствена, мис Кийлдар сама по себе си струваше повече, отколкото цяла дружина приятели. Притежаваща самообладание, винаги в добро присъствие на духа, изпълнена със съзнание за своето обществено значение, без да злоупотребява с него — достатъчно бе човек само да я погледне, за да се изпълни с кураж. Съществуваше едно-единствено опасение и то бе дали наследницата ще бъде точна за срещата — често пъти тя съвсем безгрижно закъсняваше, а Каролайн знаеше, че чичо й нямаше дори и секунда за когото и да било: в мига, в който църковният часовник биеше два, щеше да се разнесе звънът на камбаните и шествието щеше да започне. В това отношение тя трябваше да се погрижи за Шърли, защото в противен случай очакванията й за приятелска подкрепа щяха да бъдат осуетени.

В деня на Светата троица, вторник, Каролайн стана почти с пукването на зората. Тя, Фани и Елайза цяла сутрин привеждаха стаите в дома на пастора в подходящ ред за отбраните гости, като сложиха малка подкрепителна почерпка — вино, плодове и кейк — върху полицата на бюфета в трапезарията. След това Каролайн трябваше да се облече в най-новата си и най-хубава рокля от бял муселин — ведрият ден и тържествеността на случая изискваха, дори налагаха необходимостта от такава дреха. Новият й колан, подарък за рождения й ден от Маргарет Хол — Каролайн имаше причина да подозира, че е бил купен от самия Сирил, ето защо в замяна му бе подарила комплект батистени якички в хубава кутийка, — бе привързан от сръчните пръсти на Фани, която не без удоволствие приготви младата си и красива господарка за случая. Семплото и боне бе украсено в тон с колана, а хубавият, но нескъп шал от бял креп добре подхождаше на облеклото й. Вече готова, Каролайн представляваше картина, която не бе чак дотам блестяща, че да заслепява, но бе достатъчно привлекателна, за да буди интерес — картина пленяваща не с разточителното си великолепие, а с нежното си обаяние, в която приятните багри, непретовареността на изражението и изяществото на осанката компенсираха липсата на пищен колорит и бляскави очертания. Това, което кафявите очи и чистото чело показваха от душата и, бе в унисон с облеклото и изражението й — скромност, нежност и замислена хармония. Виждаше се добре, че нито агне, нито гълъб могат да се страхуват от нея, а по-скоро биха събудили в погледа й, изпълнен с безхитростност и нежност, съчувствие със своята природа или поне с природата, която им приписваме.

В края на краищата Каролайн бе едно несъвършено, грешно човешко същество — с красиво тяло, нежна кожа и привлекателна външност, но, както казваше Сирил Хол, нито толкова добра, нито толкова възвишена, както повехналата мис Ейнли, която в този момент обличаше най-хубавата си черна рокля и слагаше поизносения шал и бонето си в единствената стая на малкия си дом.

Каролайн пое през усамотени поля и скрити от човешко око пътеки към Фийлдхед. Тя бързо се носеше покрай зелените плетове и през още по-зелените ливади. Нямаше прах, нито роса да изцапа краищата на безукорно чистата й рокля или пък да намокри изящните й сандали — последните дъждове бяха измили всичко, а топлите лъчи на слънцето бяха изсушили влагата. Тя стъпваше смело по маргаритки и треви, крачеше през гъсти ливади. Когато стигна Фийлдхед, се вмъкна направо в стаята на Шърли.

Каролайн постъпи добре, че дойде, защото Шърли щеше да закъснее твърде много. Вместо да се приготвя с нужната бързина, тя се бе излегнала на дивана с книга в ръка. Мисис Прайър стоеше до нея и напразно я увещаваше да стане и да се облече. Без да хаби думи, Каролайн веднага грабна книгата от ръцете й и със своите собствени започна да смъква дрехите й и да й облича други. Изпаднала в леност поради топлината, но в обичайното за нея весело настроение, присъщо на младостта и жадната й за радост природа, Шърли искаше да говори, да се смее и да не бърза, но Каролайн, решена да отидат навреме, упорито вършеше делото си с възможно най-голяма бързина, с която пръстите й можеха да завързват връзки и да забождат карфици. Най-сетне, когато закопча и последния ред от кукички и илици, тя намери малко време, за да й се сопне, като заяви, че било много лошо човек да е неточен и че дори и в този момент Шърли олицетворявала самата непоправима небрежност — нещо напълно вярно, но образът, в който бе въплътено това неприятно качество, бе просто прекрасен.

Видът й твърде ярко контрастираше с този на Каролайн — всяка гънка на роклята й и всяка линия на фигурата й издаваха стил. Разкошната коприна й подхождаше много повече, отколкото някоя по-семпла дреха; богато избродираният шал й отиваше и тя го бе преметнала с грациозна небрежност; къдрите на бонето й бяха чудесни; усетът към модерното, умело подбраната украса във всяка част на нейното облекло бяха в пълна хармония с искрения пламък в очите и одухотворената усмивка върху устните на тази девойка, с нейната напета стойка и лека стъпка. Когато Шърли бе готова, Каролайн я улови за ръката и я затегли надолу по стълбите. Озовали се навън, двете се затичаха през ливадите, а стъпките им бяха придружавани от смях — приличаха на снежнобял гълъб и залята от ярки цветове райска птица, понесли се заедно в радостен полет.

Благодарение на чувството за точност у мис Хелстоун двете пристигнаха навреме. Дърветата още затулваха църквата от погледите им, когато до тях достигнаха ударите на камбаната, която с отмерен, но настойчив зов приканваше всички да се съберат. Чуваше се шумът на прииждащото множество, стъпките на хората, гласовете им. След малко от едно хълмче двете видяха задалите се по пътя откъм Уинбъри ученици от тамошното училище — те бяха петстотин на брой. Пасторът и куратът, тоест Боултби и Дън, вървяха начело; първият, внушителен в пълната си църковна премяна, пристъпваше както подобава на свещеник с бенефиций[1] скрил лице под периферията на широкополата си шапка, изпъчил с достойнство солидното си „благоутробие“ и нагизден с възможно най-широкото расо, като се подкрепяше на възможно най-якия бастун със златна топка на върха. Както си крачеше така, от време на време докторът размахваше бастуна и накланяше широкополата си шапка във величествено кимване към своя адютант. А този адютант — Дън, естествено, възслабичък в сравнение с обемистата фигура на своя началник, се мъчеше всячески да изглежда като истински курат, всичко в него бе прагматично и излъчваше самодоволство — от вирнатия нос и издадената напред брадичка до черните свещенически гетри, възкъсите панталони без колан и обувките с квадратни бомбета.

Смело напред, мистър Дън! В момента сте подложен на най-строг оглед. Сигурно си въобразявате, че изглеждате добре, но дали двете фигури, облечени в бяло и виолетово, които ви наблюдават от онзи хълм, мислят така, това е друг въпрос.

Тези фигури се спускат тичешком надолу веднага след като отрядът е преминал — църковният двор е изпълнен с деца и учители, всички облечени в празнична премяна. Като се имат предвид трудните времена, сполетели областта, просто е чудесно да видиш колко прилично, дори колко хубаво са съумели да се облекат събралите се тук.

Британската любов към благоприличието е в състояние да извърши чудеса — бедността, която би довела една ирландска девойка до дрипи, е неспособна да отнеме на англичанката спретнатата й премяна, в която тя вижда нещо задължително за собственото си самоуважение. Освен това собственицата на имението, Шърли, която сега гледа със задоволство това добре облечено и щастливо множество, наистина му бе направила добро. Нейната навременна помощ бе донесла утеха на много бедни семейства в навечерието на празника и бе дарила много деца с някоя нова дрешка или боне за случая. Тя знае това и изпитва радост от тези свои мисли — доволна е, че нейните пари, нейният пример и влияние наистина бяха подпомогнали, при това значително хората около нея. Тя не може да проявява благотворителност по начина, по който го прави мисис Ейнли, защото това не е в природата й. Изпитва облекчение от мисълта, че съществува и друг начин да се занимаваш с благотворителност, който подхожда на други натури и други обстоятелства.

Каролайн също е доволна, тъй като и тя е извършила добрини, макар и по-скромни — бе се лишила от няколко свои рокли, панделки и якички, от които все пак изпитваше нужда, за да помогне за премяната на учениците от своя клас. И тъй като не можеше да отдели пари, бе последвала примера на мис Ейнли и посвети времето и труда си да шие за децата.

Не само дворът в дома на пастора е пълен — пълна е и градината. Двойки и по-големи групички жени и мъже са излезли на разходка сред полюшващите се люляци и цветовете на златния дъжд. Къщата също е пълна — покрай отворените прозорци на гостната се мяркат весели лица. Това са настоятелите и учителките, които ще се присъединят към процесията. В градината зад къщата се намират музикантите от трите енорийски оркестъра с инструментите си. Фани и Елайза, нагиздени с най-хубавите си шапки и рокли и с най-белите си престилки, сноват сред тях и им подават чаши с бира, приготвена преди няколко седмици по нареждане на самия пастор и под негово собствено наблюдение. Всяко нещо, към което мистър Хелстоун имаше отношение, трябваше да бъде направено добре — той не понасяше да се работи през пръсти. От построяването на някоя обществена сграда, църква, училище или съдилище до приготвянето на вечерята — всичко това трябваше да отговаря на изискванията му за щедрост, либералност и полезност. В това отношение мис Кийлдар приличаше на него и всеки един от двамата одобряваше постъпките на другия.

Каролайн и Шърли скоро се озоваха сред гостите; първата от тях посрещна това много спокойно — вместо да се свие в някой усамотен ъгъл или да се промъкне до стаята си и да остане там до започването на процесията, както бе постъпвала винаги досега, тя премина през трите стаи, като усмихнато разменяше по някоя дума с гостите и дори веднъж или два пъти сама започна разговор — с две думи, изглеждаше като нов човек. Присъствието на Шърли я бе променило — самата фигура на мис Кийлдар пред нея, нейното настроение и поведение й помагаха неимоверно много. Шърли не се боеше от себеподобните си и не проявяваше никаква склонност да страни от тях или да ги отбягва. Всички човешки същества, мъже, жени или деца, които липсата на възпитание или надутата самонадеяност не бяха превърнали в грубияни, бяха радушно приемани от нея — някои много повече от други, разбира се, но, общо взето, ако човек не се бе проявил недвусмислено като лош и досаден, Шърли бе готова да го счита за добър, а познанството си с него за свое постижение, отнасяйки се към него по подобаващ начин. Тази нейна склонност я бе превърнала в любимка на всички, понеже лишаваше закачките й от жилото им и придаваше завладяващ чар на речта й, била тя сериозна или шеговита, а и ни най-малко не намаляваше стойността на отношението й към нейните по-близки приятели, което се отличаваше от благонравното й поведение в обществото и всъщност зависеше от една съвсем друга черта на характера й. В избора си нейните чувства и ум се бяха спрели на мис Хелстоун, а за мис Пирсън, Сайкс, Уин и прочие оставаха само добродушието и жизнеността й.

Дън влезе в стаята, когато Шърли, седнала на дивана, бе заобиколена от един доста голям кръг хора. Забравила вече раздразнението си, предизвикано от него, тя му кимна с доброжелателна усмивка. Характерът на курата не закъсня да се прояви. Той не знаеше нито как да отклони с достойнство проявеното към личността му внимание, като човек, чиято справедлива гордост е била накърнена, нито как да го посрещне искрено, като човек, който на драго сърце иска да забрави и да прости. Наказанието, наложено на Дън, не бе събудило у него никакъв срам, затова той не изпита подобно чувство и при срещата си със своята съдийка; злобата у него не бе достатъчно жизнена, за да се прояви в действие — куратът просто подмина с глуповато изражение върху навъсеното си лице. Нищо вече не бе в състояние да го помири с неприятелката му — макар и да не бе деен в омразата си неговата флегматична натура познаваше много по-коварни и по-непочтени начини, за да нанесе своя удар.

— Той не заслужаваше дори избухването ми преди няколко дни! — каза Шърли на Каролайн. — Каква глупачка съм била! Да отмъщаваш на Дън за жалката му злоба към Йоркшир, е все едно да смачкаш някоя муха, която е искала да ухапе носорог. Ако бях мъж сигурно щях да го изхвърля от своя дом с физическа сила, но сега съм доволна, че използувах само морално оръжие. Обаче той никога повече не трябва да се доближава до мен — не ми е приятен и ме дразни, човек никога не може да се позабавлява с него. Малоун е много по-забавен.

Малоун като че ли бе пожелал да оправдае това предпочитание, защото думите едва се бяха отронили от устните на Шърли, когато Питър Огъстъс се приближи в парадни одежди от главата до петите, с ръкавици и напарфюмиран, с коса лъщяща от брилянтин и пригладена в безупречна прическа, стиснал в едната си ръка букет от пет-шест огромни разцъфнали рози. Той поднесе цветята на наследницата с такова изящество, което и най-вдъхновеното перо не би могло да опише. Кой тогава, след подобен жест, би посмял да твърди, че Питър бе женомразец? Той бе набрал и подарил цветя, бе поднесъл един сантиментален, един поетичен дар пред храма на Любовта или може би на Мамон. Херкулес с хурка в ръце би бил само бледо подобие на Питър, стиснал розите в дланта си. Вероятно и той си мислеше така, защото сам се бе удивил на това, което бе извършил — отдръпна се безмълвно и започна да се отдалечава, като се смееше самодоволно с дрезгав глас. След това му хрумна да спре и да се обърне, за да се увери със собствените си очи, че наистина е дал букета — да, шестте големи рози се намираха в покрития с виолетова коприна скут, една бяла ръка с няколко златни пръстена нежно ги придържаше, а над тях се спускаха къдрици, които закриваха наполовина едно разсмяно лице — уви само наполовина. Питър забеляза смеха — не, нямаше грешка, над него се бяха надсмели; неговата галантност, неговото рицарско отношение бяха станали обект на присмех от страна на една фуста, не, дори на две, тъй като мис Хелстоун също се усмихваше. Освен това той проумя, че намеренията му бяха разкрити, и стана мрачен като буреносен облак. Когато Шърли вдигна глава, тя срещна чифт гневни очи — Малоун поне притежаваше достатъчно енергия, за да мрази, и мис Кийлдар прочете това в погледа му.

— Затова пък Питър заслужава избухване и ще го получи някой ден, ако настоява — пошепна тя на приятелката си.

В този момент — тържествени и сериозни що се отнася до вида им, ала с благи лица — на вратата на трапезарията се появиха тримата пастори. Допреди малко те бяха заети в църквата и сега идваха, за да се подкрепят с нещо, преди да започне шествието. Голямото кожено кресло бе оставено за доктор Боултби. Той бе настанен в него и Каролайн, подчинявайки се на знака, даден и от Шърли, която й каза, че е настъпил моментът да се прояви като домакиня, побърза да връчи на приятеля на чичо си, на този огромен, уважаван и, общо взето, достоен човек чаша вино и чиния с бадемови сладки. Църковните настоятели от енорията на Боултби, които бяха също и настоятели на неделното училище, пасторът пожела да види до себе си. Мисис Сайкс и останалите дами от неговото паство се бяха струпали от двете му страни и изразяваха надеждата, че не е уморен, споделяха опасенията си, че днешният ден ще бъде твърде горещ за него. Мисис Боултби, която поддържаше мнението, че когато нейният господар заспивал след някоя обилна вечеря, лицето му придобивало ангелско изражение, се бе навела над него и грижливо попиваше потта, истинска или въображаема, от челото му — накратко казано, Боултби бе на седмото небе и с дълбок и плътен voix de poitrine[2] мърмореше благодарности за грижите и уверения за задоволителното си здраве. На Каролайн не обърна почти никакво внимание, освен, за да поеме това, което му бе донесла — не я забеляза, както всъщност никога не я забелязваше, едва ли дори подозираше за съществуването на такава личност. В замяна на това пък погледът му веднага попадна върху бадемовите сладкиши и тъй като много обичаше да си хапва сладко, шепата му пое няколко от тях, а мисис Боултби настоя виното да бъде смесено с малко топла вода и подправено със захар и индийско орехче.

Мистър Хол бе застанал до един отворен прозорец. Издишваше свежия въздух и аромата на цветята, разговаряйки с мис Ейнли като брат със сестра. Каролайн с удоволствие насочи вниманието си към него. Какво да му поднесе? Той не трябва да ходи до бюфета сам — тя трябва да го обслужи. Каролайн се снабди с един малък поднос, за да може да нареди на него повече неща. Маргарет Хол се присъедини към нея. Същото стори и мис Кийлдар — четирите дами застанаха около своя любимец, обзети от мисълта, че очите им виждат лицето на някакъв земен ангел. Сирил Хол бе техният папа, също така непогрешим за тях, както и доктор Томас Боултби за своите почитатели. Кръг от хора се образува и около пастора на Брайърфийлд — край него се струпаха над двадесет души. Нито един пастор, озовал се в подобно обкръжение, не би бил в състояние да демонстрира повече способности от стария Хелстоун. Скупчени по обичайния си начин, куратите оформиха съзвездие от три по-маловажни планети — няколко млади дами им хвърляха погледи отдалеч, но не смееха да се приближат до тях.

Мистър Хелстоун извади часовника си.

— Два без десет — оповести той на висок глас. — Време е всички да се подредят. Хайде.

Той грабна широкополата си шапка и се запъти навън. Всички вкупом го последваха.

Хиляда и двестате ученици бяха разделени на три групи от по четиристотин деца. Между всеки двадесет имаше разстояние, където Хелстоун постави учителките по двойки, а след това извика към водачите на тези армии:

— Грейс Боултби и Мери Сайкс да поведат Уинбъри. Маргарет Хол и Мери Ан Ейнли да поемат Нанъли. Каролайн Хелстоун и Шърли Кийлдар да оглавят Брайърфийлд.

След това отново изкомандува:

— Мистър Дън към Уинбъри, мистър Суийтинг към Нанъли, мистър Малоун към Брайърфийлд — ходом марш!

Тези господа застанаха пред дамите генерали.

Пасторите преминаха към самото чело на процесията, а енорийските служители — към края й. Хелстоун вдигна шапката си. Веднага откъм кулата се разнесе звънът на осемте камбани, гръмнаха инструментите на оркестрите, прозвуча флейта, рогът й отговори, глухо отекнаха барабаните и маршът започна.

Широкият бял път се разстла пред дългата процесия, слънцето я наблюдаваше от безоблачното небе вятърът полюшваше клонките на дърветата над нея и хиляда и двестате деца заедно със сто и четиридесет възрастни, от които се състоеше шествието, запристъпваха в крак и в тон с музиката, с весели лица и щастливи сърца. Това бе радостна гледка — гледка, изпълнена с добрина. Този ден бе щастлив и за бедни, и за богати, той бе дело първо на бога, а след това на свещениците. Нека отдадем дължимото на английското духовенство — в някои отношения то търпи критика, понеже е създадено от плът и кръв, каквито сме и самите ние. Но без него тази страна ще се озове в тежко положение — ако се сгромоляса, църквата ще липсва много на Британия. Бог да я пази! Бог да я направи и по-добра!

[1] Имот, който се дава на всеки енорийски свещеник и е предназначен да осигури прехраната му. — Б.пр. ↑

[2] Гръден глас (фр.) — Б.пр. ↑

Глава XVII
Училищният празник

Тази армия, предвождана от свещеници и жени офицери, не желаеше битки и не търсеше противник. При все това музиката свиреше военни маршове и ако се съдеше по очите и стойката на някои, на мис Кийлдар например, тези звуци събуждаха ако не войнствен, то поне копнеещ дух. Погледът на стария Хелстоун извърнал се случайно назад, попадна върху лицето й и той се засмя, а тя също му отвърна с усмивка.

— Не ни предстои битка — каза пасторът. — Нашата родина не желае да се бием за нея, никакъв враг или тиранин не заплашва свободата ни; няма работа за нас, затова сега просто се разхождаме. Дръжте здраво поводите, капитане, и поотслабете огъня на духа си — за жалост той не е нужен никому.

— Запазете това мнение за себе си, докторе — бе отговорът на Шърли. А на Каролайн ти прошушна:

Въображението ще ми даде това, което не може да ми даде действителността. Ние не сме войници и аз не желая кръвопролитие. Или пък ако сме, тогава сме воини на кръста. Времето се е върнало с няколко века назад и ние крачим по пътя към Палестина. Не, не, това е прекалено недействително. Имам нужда от по-реално видение — ние сме шотландци от низините, които следват своя капитан-ковенантер[1] нагоре из планинските хребети, за да проведат тайния си сбор далеч от армията на своите преследвачи. Знаем, че молитвата може да бъде последвана от битка, и тъй като вярваме, че и в най-лютата битка небето е нашата награда, ние сме готови с желание да обагрим тревата с кръвта си. Тази музика вълнува душата ми, тя събужда цялата ми жизненост, кара сърцето ми да бие, но не с умерения ритъм на ежедневието, а с нова, опияняваща сила. Почти копнея за опасността, копнея да защитя вярата си, земята си — или поне любимия си.

— Погледнете, Шърли! — прекъсна я Каролайн. — Какво е онова червено петно там над склона Стилброу? Очите ви са по-силни от моите, насочете орловия си поглед нататък.

Мис Кийлдар обърна глава.

— Аха — отвърна тя и веднага след това добави: — Виждам някаква червена линия. Това са войници, кавалеристи. Шестима са и яздят бързо. Сега ще ни подминат — не, завиха надясно. Видяха нашата процесия и искат да я избягнат, като я заобиколят. Накъде ли отиват?

— Може би просто разхождат конете си.

— Навярно е така. Вече не ги виждам.

На това място се обади мистър Хелстоун.

— Ще минем през Ройдлейн, за да скъсим пътя си до общинската мера на Нанъли — каза той.

И всички се сместиха според ширината на пътеката. Тя бе доста тясна — толкова тясна, че по нея можеха да вървят само двама души един до друг, без да паднат в канавките, които се намираха от двете й страни. Тъкмо бяха стигнали до средата й, когато настъпи някакъв смут сред водачите свещеници — очилата на Боултби и царствената широкопола шапка на Хелстоун се развълнуваха, куратите се сбутаха с лакти, а мистър Хелстоун се обърна към дамите и се усмихна.

— Какво става? — попитаха те.

Той посочи с бастуна си към края на пътеката пред тях. И какво да видят — още една процесия, насочила се срещу тяхната, навлизаше откъм другия край. Тя също бе предвождана от мъже в черно и също напредваше, както можеше да се чуе, под звуците на музика.

— Това нашите двойници ли са? — попита Шърли. — Или нашите собствени призраци? Ето ти загадка.

— Ако искате битка, сигурно ще има такава или поне сражение с погледи — прошепна със смях на уста Каролайн.

— Няма да минат покрай нас — извикаха куратите в един глас, — няма да отстъпим!

— Да отстъпим? — строго отвърна Хелстоун, като се обърна назад. — Кой говори за отстъпление? Момчета, внимавайте какво ще правите — за дамите съм сигурен, че ще проявят твърдост, имам им доверие. Сред нас няма жена, вярна на църквата, която да не се противопостави на тези приятели в името на истинската вяра. Какво мисли мис Кийлдар по въпроса?

— Тя пита кои са тези.

— Училищата на дисентерите и методистите, баптистите, индепендентите и последователите на Уезли[2], съединили се в нечестив съюз и поели нарочно по тази пътека с намерение да попречат на нашето шествие и да ни накарат да се върнем.

— Лошо възпитание! — каза Шърли. — А аз ненавиждам лошото възпитание. Трябва да им дадем урок, разбира се.

— Урок по вежливост — предложи мистър Хол, който винаги бе на страната на мира, — а не пример за грубо отношение.

Старият Хелстоун пристъпи припряно напред и се отдалечи на няколко крачки от армията си. Той почти бе стигнал до другите водачи в тъмни одежди, когато онзи, който по всяка вероятност изпълняваше ролята на главнокомандуващ вражеските сили — един огромен и мърляв човек, с коса, полепнала по челото му даде знак да спрат. Процесията застана на място. Предводителят измъкна сборник с химни, прочете първия ред на един от тях, даде тон и всички зад него запяха с възможно най-жален глас.

Хелстоун даде знак на своя оркестър и той гръмна с цялата мощ на духовите си инструменти. Пасторът заповяда на музикантите да свирят националния химн и нареди на децата да присъединят гласовете си към оркестъра, което те направиха с ентусиазъм. Противникът бе надпят по най-убедителен начин, неговият химн заглъхна и от отсрещната страна затихна почти всякакъв шум.

— А сега — след мен! — извика Хелстоун. — Не бегом, а с твърда и отмерена стъпка. Дръжте се, деца и жени, движете се близо един до друг. Хванете се за полите на другарчетата си, ако е необходимо.

И той закрачи с решителна и отмерена стъпка, последван с готовност от учениците и учителките зад себе си — те постъпиха точно така, както им бе наредил: нито тичаха, нито вървяха бавно, а крачеха с хладнокръвен и твърд устрем; куратите бяха принудени да постъпват като другите, защото се намираха между два огъня; и Хелстоун, и мис Кийлдар следяха за всяко отклонение с погледа на рис и бяха готови, единият с бастуна, а другата с чадъра си, да накажат и най-малкото неподчинение, и най-малката проява на независимост или погрешен ход, така че армията на дисентерите отначало бе слисана, после скована от страх, след това притисната назад и най-накрая принудена да подвие опашка и да освободи края на пътеката. Боултби пострада при сблъсъка, но Хелстоун и Малоун го подхванаха от двете страни и по този начин го преведоха през изпитанието, от което той излезе с невредимо тяло, но с изтерзан дух.

Дебелият дисентер, който бе дал тон за химна се намери седнал в канавката. По професия той бе търговец на напитки, водач на неконформистите, като за него впоследствие се говореше, че само през този следобед погълнал толкова вода, колкото не бил пил за цяла година. Мистър Хол се бе погрижил за Каролайн, а и тя за него, след сблъсъка той и мис Ейнли обсъдиха случилото се на спокойствие помежду си. Мис Кийлдар и мистър Хелстоун сърдечно си стиснаха ръцете, когато цялата група бе вече преминала по пътеката. Куратите изпаднаха в истинско въодушевление, но мистър Хелстоун веднага охлади лекомислените им бурни чувства — той заяви, че никога не са имали достатъчно разум, за да знаят какво да приказват, и че е по-добре за тях да държат езиците зад зъбите си; каза им още, че не са допринесли с нищо за успешния завършек на делото.

Към три и половина процесията започна да се връща обратно и в четири всички отново се озоваха на мястото, откъдето бяха тръгнали. Ливадите около училището бяха прясно окосени и там бяха наредени дълги редици от пейки. По тях насядаха децата, а след това навън бяха изнесени огромни кошници, завити с бели покривки, както и големи димящи казани. Преди разпределението на лакомствата мистър Хол каза кратка молитва, която бе изпята от децата — мелодичните им гласове се разнесоха трогателно из въздуха наоколо. След това бяха раздадени големи кифли със стафиди и горещ възсладък чай — щедростта си бе казала думата при определянето на дажбите: поне на този ден бяха забранени всякакви ограничения. По правило всяко дете трябваше да получи двойно повече, отколкото бе в състояние да изяде, за да може да му остане някакъв запас, който да занесе вкъщи на тези, които са били възпрепятствувани поради възрастта си, поради болест или някаква друга причина и не са успели да дойдат. А междувременно на музикантите и певците от църковния хор бяха раздадени кифли и бира и след като пейките бяха изместени настрани, дойде ред те да дадат простор на душите си с подбрана музика.

Звънец призова учителките и настоятелите в училищната стая. Мис Кийлдар, мис Хелстоун и много други дами вече бяха там и хвърляха погледи към предназначените за тях отделни подноси и маси. Повечето от прислужничките в околността заедно с жените на църковните служители, на певците от хора и музикантите бяха призовани да помагат при поднасянето на чая този ден — всяка от тях се съревноваваше с останалите по чистота и гиздавост, а сред по-младите можеха да се забележат някои доста приятни фигури. Около десетина от тях режеха хляб и масло, други десетина носеха топла вода от съдовете на печката в кухнята на пастора. Изобилието от зеленина и цветя, украсяващи белите стени, сребърните чайници и искрящият порцелан подредени по масите, енергичните фигури, радостните лица, пъстрите рокли, трептящи ефирно, представляваха ободряваща и приятна за окото гледка. Всеки говореше — не много високо, но оживено, а канарчетата се надпяваха на висок глас в клетките си.

Като племенница на пастора, Каролайн зае място на една от първите три маси. Мисис Боултби и Маргарет Хол седнаха начело на другите две. Тези маси бяха предназначени за най-високопоставените гости — строгите закони на равноправието не се радваха на по-голяма почит в Брайърфийлд, отколкото където и да е другаде. Мис Хелстоун свали бонето и шала си, за да понася по-леко горещината. Дългите къдрици, които се разпиляха и закриха шията й, напълно заместваха воала, а що се отнася до останалото, муселинената й рокля бе със строгата кройка на послушническа дреха и това и позволяваше да се освободи от неудобния шал.

Стаята се изпълваше. Мистър Хол бе заел поста си до Каролайн, която, заета с подреждането на чашите и приборите пред себе си, му шепнеше с тих глас какво мисли за събитията през този ден. Той изглеждаше малко помръкнал поради случилото се на Ройдлейн, а тя се опитваше с усмивката си да го накара да забрави своята сериозност. Мис Кийлдар бе седнала наблизо и като по чудо нито се смееше, нито разговаряше — дори напротив, беше много тиха и се оглеждаше зорко наоколо, сякаш се страхуваше, че някой може да се натрапи и да заеме мястото до нея, което тя явно желаеше да запази — от време на време разстилаше полите на копринената си рокля върху част от пейката или пък поставяше ръкавиците или бродираната си кърпичка там. Най-накрая Каролайн забеляза това нейно manege и я попита дали очаква някой приятел. Шърли се наведе към нея, като почти опря ухото и с розовите си устни, и й прошепна с напевност, която често звучеше в нейния глас, когато думите й, макар и едва-едва докосваха някой таен извор на сладостни чувства в душата й.

— Очаквам мистър Мур — срещнах го снощи и го накарах да ми обещае, че ще дойде със сестра си и ще седне на нашата маса. Сигурна съм, че няма да ме измами, но се опасявам, че могат да позакъснеят и да седнат отделно от нас. Ето че пристига нова група и всички места ще се заемат — колко неприятно!

И действително съдията, мистър Уин, жена му, синът му и двете му дъщери влязоха с достойнство в стаята. Те се числяха към съсловието на благородниците в Брайърфийлд и разбира се, мястото им бе на първата маса; след като бяха упътени натам, те заеха и последните свободни места. За „радост“ на мис Кийлдар мистър Сам Уин се насочи към мястото, което тя пазеше за Мур, и солидно се настани върху полите на роклята й, ръкавиците и кърпичката й. Мистър Сам Уин бе един от обектите на нейната неприязън и това нейно чувство бе подсилено още повече от факта, че той твърде недвусмислено се стремеше към ръката й. Старият мистър Уин на свой ред бе заявявал в обществото, че именията Фийлдхед и Де Уолдън се намирали „в чудесна близост“ — неуместно употребени думи, които мълвата не пропусна да донесе до слуха на Шърли.

В ушите на Каролайн все още звучеше онзи вълнуващ шепот „Очаквам мистър Мур“, сърцето й все още туптеше и страните й все още пламтяха от него, когато един акорд на органа се понесе над морето от гласове. Доктор Боултби, мистър Хелстоун и мистър Хол станаха прави. На крака се изправиха и всички останали и под акомпанимента на музиката бе изпята молитва. След това започна гощавката. За известно време Каролайн бе твърде заета и не разполагаше дори с минутка, за да се огледа наоколо, но когато и последната чаша бе напълнена, тя хвърли неспокоен поглед из стаята. Тук-там имаше неколцина мъже и жени, които още нямаха места. Сред една от тези групи тя разпозна своята приятелка мис Ман, която бе изкусена от хубавото време или пък предумана от някоя настойчива приятелка да напусне безрадостното си усамотение и да прекара един час сред разнообразията на обществото. Мис Ман изглеждаше уморена от дългото стоене и една жена с жълто боне й донесе стол. Каролайн позна тази chapeau en satin jaune[3], позна черните коси и доброто, макар и малко упорито и дръзко изражение под нея. Тя позна тази robe de soie noire[4], позна дори и този schal gris de lin[5] c две думи, разпозна Хортенз Мур и й се прииска да скочи, да изтича и да я целуне, да я прегърне веднъж заради самата нея и още един път заради брат и. И наистина тя почти се изправи, сподавила възклицанието си, вероятно готова — толкова силен бе поривът й — да претича през стаята и действително да я поздрави, но една ръка я върна обратно на мястото й, а един глас й прошепна:

— Отложете срещата за след чая, Лина, тогава аз сам ще ви я доведа.

Когато най-сетне бе в състояние да вдигне поглед нагоре, Каролайн видя Робърт близо до себе си — усмихваше се на вълнението й и изглеждаше много по-добре, отколкото когато и да било преди; в нейните пристрастни очи той изглеждаше толкова хубав, че тя не посмя да си позволи втори поглед — образът му порази взора й с болезнена яркост и се запечата в паметта й тъй живо, сякаш бе изрисуван върху дагеротипия от острието на светкавица.

Мур подмина и заговори мис Кийлдар. Шърли, раздразнена от неприятните прояви на внимание от страна на Сам Уин и от обстоятелството, че този господин все още седеше върху ръкавиците и кърпичката й — а вероятно също така и от липсата на чувство за точност у Мур, — съвсем не беше в добро настроение. Отначало тя само повдигна рамене, а след това изрече няколко остри думи относно неговото „непоносимо разтакаване“. Мур нито се изчерви, нито пък и отвърна по подобен начин — стоеше тихо до нея, сякаш за да види дали ще промени настроението си; тя направи това за по-малко от три минути и като доказателство му подаде ръката си. Мур я пое с усмивка, която бе полуукорителна, полублагодарствена — едно едва забележимо поклащане на главата отбеляза укора, а благодарността вероятно бе показана с леко стискане на ръката.

— Сега можете да седнете, където намерите за добре, мистър Мур — каза Шърли и също се усмихна! — Виждате, че тук няма нито педя място за вас, но забелязвам доста място на масата на мисис Боултби между мис Армитидж и мис Бъртуисъл. Вървете, там Джо Сайкс ще бъде с лице към вас, а вие пък ще бъдете с гръб към нас. Но Мур явно предпочиташе да остане там, където бе. От време на време той се разхождаше из дългата стая и поспираше, за да размени поздрави с другите мъже, които бяха като него без места. Но винаги се връщаше при Шърли като привлечен от магнит и всеки път донасяше някакви наблюдения, които смяташе за необходимо да й съобщава шепнешком.

А междувременно клетият Сам Уин не се чувствуваше никак удобно — неговата красива съседка, ако можеше да се съди по жестовете й, явно се намираше в изключително възбудено и нелюбезно настроение; не можеше да остане спокойна и две секунди, беше й горещо и оживено размахваше ветрилото си, оплакваше се от липса на въздух и пространство. Изрази мнение, че след като привършат с чая си, хората би трябвало да напуснат масите, и недвусмислено заяви, че очаквала да припадне всеки момент, ако сегашното състояние на нещата останело същото. Мистър Сам й предложи да я съпроводи навън, за да глътне малко чист въздух, на което тя отвърна, че той сигурно желае да й причини смърт от простуда. Накратко казано, позицията му стана твърде уязвима и след като изгълта дажбата си чай, Сам Уин счете за уместно да напусне.

В този момент Мур трябваше да бъде тук, но той се намираше чак в другия край на стаята, потънал в разговор с Кристофър Сайкс. Един едър производител на жито, мистър Тимоти Рамсдън, се оказа наблизо и уморен от това, че бе стоял дълго прав, се насочи към пейката, за да заеме свободното място. Находчивостта не изостави Шърли — едно замятане на шала обърна чашата й с чай, чието съдържание бе поделено между пейката и собствената й копринена рокля. Наложително бе, разбира се, да бъде повикан някой от сервиращите, за да се поправи стореното. Междувременно мистър Рамсдън, възпълен и надут джентълмен, с едра фигура и също толкова едри капитали, наблюдаваше безучастно последвалата суматоха. Шърли, обикновено непростимо безразлична към дребните беди, които сполетяваха дрехите й, този път вдигна такъв шум около случилото се, който не би посрамил дори най-превзетата и най-нервна представителка на женското съсловие. Мистър Рамсдън отвори уста и започна да се оттегля с достойнство, а когато мис Кийлдар отново намекна за намерението си „да се остави в ръцете на съдбата“ и да припадне тозчас, той си плю на петите и своевременно би отбой.

Най-сетне Мур се завърна. Докато спокойно наблюдаваше суматохата и някак изпитателно изучаваше загадъчното изражение върху лицето на Шърли, той отбеляза, че това в действителност бил най-горещият край на стаята и че смятал температурата тук подходяща единствено за натури, хладни като неговата. И след като отстрани прислужващите, салфетките, копринената рокля, с една дума, цялата тази бъркотия, той се настани там, където явно самата съдба му бе отредила да седи. Шърли се укроти, изражението й промени чертите си — смръщеното чело и необяснимата извивка на устните отново придобиха обичайната си форма, друго настроение зае мястото на своеволния и пакостлив нрав. Освен това всички онези непохватни движения, с които тя хвърляше в смут душата на Сам Уин, изчезнаха, сякаш прогонени от магия. При все това Мур не бе удостоен с благосклонен поглед — напротив, той бе обвинен, че й е създал цял куп неприятности, като направо му бе заявено, че е станал причина Шърли да бъде лишена от вниманието на мистър Рамсдън и безценното приятелство на мистър Сам Уин.

— За нищо на света не бих посмяла да обидя нито един от тези двама господа — твърдеше тя. — Привикнала съм винаги да се отнасям и към двамата с най-почтително внимание, а ето как зле постъпих с тях заради вас. Няма да се успокоя, докато не поправя стореното — не мога да бъда спокойна, ако не съм в приятелски отношения със съседите си. Затова утре ще трябва да направя посещение на добра воля до мелницата в Роид, да утеша мелничаря, да похваля житото му, а на другия ден трябва да се обадя в Де Уолдън (където мразя да ходя) и да занеса в чантата си половин овесена пита за любимите кучета на мистър Сам Уин.

— Не се съмнявам, че знаете най-верния път към сърцето на всеки местен ерген — тихо отвърна Мур.

Той изглеждаше доволен от факта, че най-сетне бе успял да заеме мястото си, но не се впусна в благодарствени излияния, нито пък се опита да предложи някакво извинение за затрудненията, които бе причинил. Изразът на отпуснатост му подхождаше чудесно — правеше го по-привлекателен и придаваше сдържаност на изражението му, като превръщаше присъствието му в нещо приятно и вдъхващо спокойствие. Ако го наблюдаваше отстрани, човек не би помислил, че той е един беден борещ се за хляба си човек, седнал до богата дама — увереността на равноправието придаваше невъзмутимост на изражението му. Навярно подобна увереност владееше и душата му. От време на време, съдейки по начина, по който Мур поглеждаше отвисоко към мис Кийлдар, когато се обръщаше към нея, човек би могъл да допусне, че той стои също тъй над нея по положение, както по ръст. Понякога по лицето и в очите му заиграваха строги искрици. Разговорът между двамата бе станал оживен, макар че се водеше на нисък глас — тя го засипваше с въпроси, но по всичко изглежда, той далече не задоволяваше проявяваното от нея любопитство. Веднъж Шърли потърси с поглед очите му и човек можеше да забележи в този поглед желание за по-ясни отговори. Мур се усмихваше любезно, но устните му оставаха заключени. Тогава тя се разсърди и се извърна, но само след две минути той отново привлече вниманието й — изглежда, й обещаваше нещо, което накрая тя бе склонна да приеме в замяна на желаната от нея откровеност.

Оказа се, че мис Хелстоун не бе в състояние да понесе горещината в стаята — с удължаването на чаената церемония тя ставаше все по-бледа и по-бледа. Веднага щом бяха поднесени благодарностите, Каролайн напусна масата и побърза да последва братовчедка си Хортенз, която, придружена от мис Ман, вече бе излязла на чист въздух. В същия момент Робърт Мур се надигна от масата — вероятно искаше да поговори за нещо с братовчедка си, — но докато се сбогува с мис Кийлдар, Каролайн бе вече изчезнала.

Хортенз посрещна бившата си ученичка по-скоро с достолепие, отколкото с топлина — тя бе сериозно обидена на мис Хелстоун и още от самото начало бе сметнала, че и Каролайн носи вина, задето се е придържала твърде буквално към нарежданията на чичо си.

— Не сме се виждали много отдавна — хладно заяви тя, когато нейната възпитаница пое ръката й и я стисна.

Но възпитаницата я познаваше твърде добре, за да възрази или да се оплаче от проявената строгост. Тя изчака да премине тази проява на педантичност, сигурна, че присъщата й bonte (използувам френската дума, защото най-точно изразява това, което имам предвид — нито доброта, нито добродушие, а нещо средно между двете) щеше да надделее. Така и стана — Хортенз още не бе разгледала лицето й добре, не бе забелязала промяната, която посърналите му черти издаваха, а отношението й вече придоби по-благ характер. След като я целуна и по двете страни, тя загрижено я попита за здравето й, на което Каролайн отвърна с весел глас. Вероятно съдбата би я подложила на дълъг кръстосан разпит по този въпрос, последван от някое безкрайно нравоучение на същата тема, ако мис Ман не бе отвлякла вниманието на разпитващата, като бе помолила да бъде отведена у дома си. Тази клета женица бе вече уморена, а отпадналостта я правеше раздразнителна — дотолкова, че даже не проговори на Каролайн. Освен това бялата рокля на тази млада девойка и засменият и вид не представляваха особено радостна гледка в очите на мис Ман — ежедневните дрехи от кафяв вълнен плат или сива памучна материя и ежедневното печално настроение бяха много по-приемливи за самотната стара мома. Този път тя едва разпозна младата си приятелка и се раздели с нея само с едно хладно кимване. Тъй като Хортенз бе обещала да я придружи, двете поеха заедно по пътя към дома на мис Ман.

Каролайн се огледа за Шърли. Съзря пъстроцветния шал и виолетовата рокля в центъра на група от дами, които познаваше добре — всички те обаче бяха дами, които тя системно отбягваше всеки път, когато това бе възможно. Проявявайки в някои случаи по-голяма стеснителност, отколкото в други, тъкмо сега Каролайн не намери в себе си смелост да се присъедини към тази компания. Но пък и не можеше да остане сама, когато всички бяха по двойки или на групи, затова се приближи към няколко свои ученички поотраснали девойки, почти млади жени, които стояха прави и наблюдаваха стотиците по-малки от тях деца, играещи на сляпа баба. Мис Хелстоун знаеше, че тези момичета я харесват, но при все това изпитваше някаква стеснителност в тяхно присъствие, когато се намираха извън училище. Тя се присъедини към тях в този момент само за да намери закрила в компанията им, а не да ги покровителствува с присъствието си. Момичетата инстинктивно почувствуваха слабостта й и проявиха своята почит към Каролайн с непреднамереното си внимание. В училище познанията й бяха спечелили тяхната висока оценка, а внимателното й отношение бе породило уважението им. Тъй като за тях тя бе олицетворение на добротата и мъдростта в класната стая, те почтително подминаваха явната й стеснителност, когато се намираше извън нея, без да възнамеряват да се възползуват от срамежливостта й. Макар и селски момичета, те притежаваха твърде много от нейната английска чувствителност, за да проявят някаква грубост, бяха я наобиколили смирено, настроени любезно и приятелски, като приемаха беглите й усмивки и малко припрените опити да поведе разговор съвсем добродушно и благовъзпитано — последното им качество бе следствие от първото и това скоро я накара да се отпусне.

Но когато мистър Сам Уин дотича, за да предума по-големите момичета да се присъединят към играта заедно с малките, Каролайн отново остана сама. Тя възнамеряваше да се оттегли незабелязано към къщата, когато Шърли, усетила отдалеч нейното усамотение, побърза да отиде при нея.

— Хайде да се изкачим до поляните на хълма — каза тя. — Зная, че не обичате тълпите, Каролайн.

— Но това ще ви лиши от удоволствието ви, Шърли, ако напуснете всички тези изискани хора, които така усърдно ви ухажват и за които, без много усилия и хитрост, можете да бъдете така приятна.

— Не съвсем без усилия. Вече съм отегчена от това — толкова е скучно и безполезно да говориш и да се смееш с доброто старо дворянство на Брайърфийлд. От десет минути се оглеждам за бялата ви рокля. Обичам да наблюдавам скъпите на сърцето ми хора, когато се намират сред други и когато ги сравнявам с тях — сравнявах и вас. Не приличате на никоя от тях, Лина — има няколко лица, които са по-красиви от вашето, например това на Хариет Сайкс, която е много по-хубава от вас. До нея вие изглеждате почти незначителна, но вашето изражение е мило, замислено — то е това, което аз наричам интересно.

— Недейте, Шърли! Вие ме ласкаете.

— Не се учудвам, че вашите ученици ви обичат.

— Глупости, Шърли. Нека да говорим за нещо друго.

— Да говорим тогава за Мур и да го наблюдаваме — В момента даже го виждам.

— Къде?

Когато Каролайн отправи въпроса си, тя не погледна към другия край на поляната, а насочи погледа си към очите на мис Кийлдар, както правеше винаги когато Шърли споменаваше някакъв далечен обект. Приятелката й притежаваше по-остро зрение и Каролайн вероятно си мислеше, че тайната на орловия й поглед се крие в нейните тъмносиви зеници, а може би просто се опитваше да отгатне посоката, в която гледаха тези проницателни и блестящи сфери.

— Ето го Мур — каза Шърли, като посочи с ръка през поляната, където играеха хиляда деца, наблюдавани от поне още хиляда възрастни зрители. — Ето там. Нима човек може да отмине високата му фигура и изправената му стойка? В тази група той изглежда като Елиав[6] сред обикновените овчари, като Саул на военен съвет, а ако не се лъжа, това там е именно военен съвет.

— Защо мислите така, Шърли? — попита Каролайн, чийто поглед най-сетне бе попаднал върху онова, което търсеше. — Робърт разговаря в момента с чичо ми и те си подават ръце, значи са се сдобрили.

— Бъдете сигурна, че не са го направили без основателна причина — съюзяват се в името на общата кауза срещу общия враг. А как мислите, защо господа Уин, Сайкс, Армитидж и Рамсдън са се скупчили толкова близо до тях? За какво ли пък викат и Малоун? Можете да бъдете сигурна, че Малоун е нужен там, където трябва здрава ръка.

Докато наблюдаваше тази група, Шърли започна да проявява признаци на безпокойство, а очите й заблестяха.

— Нямат ми доверие — каза тя. — Винаги става така, когато се стигне до решителната стъпка.

— Каква стъпка?

— Нима не усещате? Нещо тайнствено се носи из въздуха, предстои някакво събитие. Сигурна съм, че правят някакви приготовления, разбрах всичко от поведението на мистър Мур тази вечер — той бе развълнуван, но и суров.

— Суров към вас, Шърли?

— Да, към мен. Често е суров с мен. Много рядко разговаряме насаме, но нещо ме кара да мисля, че характерът му не е подплатен с пух.

— Но на мен ми се стори, че той разговаряше любезно с вас.

— Нали? Тонът му бе много нежен, а поведението му — сдържано. Обаче този човек притежава властна и потайна натура и тази негова тайнственост ме дразни.

— Да, Робърт е потаен.

— Но той едва ли има някакво основание да се държи така с мен, особено след като започна да ми се доверява. Тъй като не съм злоупотребила с доверието му, той не би трябвало да го оттегля. Предполагам обаче, че не ме счита за човек от желязо, на когото може да разчита в трудни моменти.

— Вероятно се опасява да не ви причини безпокойство.

— Съвсем неуместно опасение — аз съм направена от еластични материали и не се пречупвам лесно, той би трябвало да знае това. Но този човек е горделив — каквото и да приказвате, Лина, той си има своите недостатъци. Забележете само колко погълнати от разговора изглеждат хората от тази група, даже не съзнават, че ги наблюдаваме.

— Ако бъдем нащрек, Шърли, може би ще успеем да открием ключа към тайната им.

— Не след дълго ще се случат необичайни събития, може би утре, а вероятно още довечера. Но очите и ушите ми са широко отворени — мистър Мур, вие ще бъдете под наблюдение. Бдете и вие, Лина.

— Ще бдя. Робърт си тръгва, видях го да се обръща. Струва ми се, че ни забеляза ето, стискат си ръцете.

— Така подчертано е ръкостискането им — добави Шърли, — сякаш преди малко са сложили подписите си под някакво съглашение или договор.

Двете видяха как Робърт напусна групата, премина през портата и изчезна.

— Не ни каза дори довиждане — промърмори Каролайн.

Думите още не се бяха отронили от устните й, когато тя се опита с усмивка да заличи разочарованото признание, съдържащо се в тях. Нескритата влага в очите и едновременно смекчи взора им и го накара да блесне.

— О, това лесно може да се поправи! — възкликна Шърли. Ще го накараме да си вземе довиждане с нас.

— Да го накараме! Но това няма да бъде същото — бе отговорът.

— Ще бъде.

— Но той си тръгна и не можем да го настигнем.

— Зная един по-къс път от онзи, по който е поел той — ще го пресрещнем.

— Шърли, по-добре ще бъде да не идвам.

Каролайн изрече тези думи, когато мис Кийлдар вече я бе сграбчила за ръката и я бе помъкнала след себе си през ливадите. Нямаше смисъл да се съпротивлява — едва ли съществуваше нещо по-упорито от Шърли, когато някоя прищявка й влезеше в главата. Каролайн изгуби тълпата от погледа си още преди да разбере какво става и се озова на едно сенчесто и тясно място с покрив от глогинови храсти и килим от маргаритки. Тя не обърна внимание на залязващото слънце, чиито лъчи бяха изпъстрили тревата, нито пък усети благоуханието, излъчвано в този час от дървета и треви. Само дочу отварянето на една малка порта откъм другия край и разбра, че Робърт се приближаваше. Дългите клони на глога, увиснали пред тях, им служеха като параван и двете видяха Мур, преди той да ги забележи. Още щом го зърна, Каролайн разбра, че веселостта, която очевидно бе възприел за пред обществото, сега го бе напуснала — той я беше оставил зад себе си в огласяните от радостни викове поляни около училището; в този момент изражението на смуглото му лице бе неподвижно и сериозно. Както бе казала Шърли, от него се излъчваше някаква суровост, а погледът му бе възбуден, но строг. Толкова по-неподходящ бе моментът за тази прищявка на Шърли — ако Робърт изглеждаше настроен за празнични закачки, може би нямаше да има чак такова значение, но сега…

— Казах ви да не идваме — заяви с известна горчивина Каролайн на приятелката си.

Тя изглеждаше истински обезпокоена — едно такова натрапване, което бе против волята й и съвсем неочаквано за него, при това, когато той очевидно не би искал да се бави, я бе разтревожило много. Но то не тревожеше мис Кийлдар ни най-малко — тя пристъпи напред и застана лице в лице с наемателя си, като му препречи пътя:

— Забравихте да ни кажете довиждане! — каза тя.

— Забравил съм да ви кажа довиждане! А вие откъде се появихте? Да не сте някакви феи? Оставих две като вас, едната във виолетово, а другата в бяло, да стоят край брега на потока през четири поляни оттук, и то само преди минута.

— Оставихте ни там, а ни намирате тук. Ние ви наблюдавахме и ще ви наблюдаваме още — някой ден ще бъдете подложен на разпит, но не сега. В този момент трябва само да ни пожелаете лека нощ, а след това ще можете да минете.

Мур прехвърли погледа си от едната към другата, без да смекчи изражението си.

— Празничните дни имат своите привилегии, както ги имат и дните на трудности — мрачно отбеляза той.

— Хайде, нека да не морализаторстваме! Пожелайте ни лека нощ и минавайте — настоя Шърли.

— Трябва ли да ви пожелая лека нощ, мис Кийлдар.

— Да, както и на Каролайн. Надявам се, че не е нещо ново за вас, пожелавали сте ни лека нощ и преди.

Той пое дланта й, задържа я в едната си ръка и я обви с другата. Мур погледна Шърли сериозно, внимателно и малко властно. Наследницата не можеше да превърне този човек в свой подчинен — в погледа му, отправен към грейналото й лице, нямаше раболепие, липсваше дори почтителност, но в него можеше да се прочете интерес и благосклонност, подсилени от някакво друго чувство: нещо в тона на гласа му, както и в самите му думи, определи това чувство като благодарност.

— Вашият длъжник ви пожелава лека нощ. Спете спокойно до сутринта.

— А вие, мистър Мур, вие какво възнамерявате да правите? Какво си говорехте с мистър Хелстоун, с когото ви видях да си стискате ръцете? Защо се бяха насъбрали около вас всички тия мъже? Забравете поне веднъж сдържаността си и бъдете откровен с мен.

— Кой би могъл да ви устои? Добре, ще бъда откровен — ако наистина има нещо за разказване, утре вие ще го чуете.

— Сега, ако обичате — примоли се Шърли. — Не протакайте така.

— Бих могъл да ви кажа само половината, а и времето ми е ограничено — нямам нита минутка свободна, затова отсега нататък ще се постарая да изкупя закъснението с откровеност.

— У дома си ли отивате?

— Да.

— И няма да го напускате тази нощ?

— Разбира се, че не. А сега — сбогом и на двете! Той щеше да поеме ръката на Каролайн и щеше да я заключи в своите длани, както бе постъпил с Шърли, но тя някак не бе готова за това. Бе се оттеглила няколко крачки назад — отговори на Мур само с едно леко кимване, придружено от любезна и сериозна усмивка. Той не подири друга проява на сърдечност, отново каза „Сбогом!“ и ги напусна.

— Ето, всичко свърши! — каза Шърли, след като Мур си замина. — Накарахме го да ни пожелае лека нощ, без да изгубим, струва ми се, доброто му отношение към нас, Кари.

— Надявам се, че е така — бе краткият отговор.

— Мисля си, че вие бяхте много свенлива и сдържана — отбеляза мис Кийлдар. — Защо не подадохте ръката си на Мур, когато той ви подаде своята? Той ви е братовчед и вие го харесвате. Нима се срамувате, да не би да прозре вашата обич?

— Той прозира всичко, което го интересува. Няма нужда да се излагат чувствата на показ.

— Лаконична сте. Бихте проявили и стоицизъм ако можехте. Във вашите очи любовта престъпление ли е, Каролайн?

— Любовта да е престъпление? Не, Шърли, любовта е божествена добродетел. Но защо трябва да въвличаме тази дума в разговора? Тук тя е особено неуместна.

— Добре! — изрече Шърли.

Двете девойки закрачиха смълчани по зелената пътека. Каролайн първа наруши тишината:

— Натрапчивостта е престъпление, наглостта е престъпление, и двете отвращават. Но любовта — дори и най-чистият ангел не бива да се срамува от нея! А когато чуя мъж или жена да свързват срама с любовта, зная, че душите им са груби, а помислите им низки! Мнозина, които считат себе си за изтънчени дами и господа и на чиито устни постоянно е кацнала думата „вулгарност“, не са в състояние да произнесат „любов“, без да покажат наяве собствената си вродена и глупава низост — в техните очи това е долно чувство, което те свързват само със своите недостойни представи.

— Вие описвате три четвърти от света, Каролайн.

— Те са студени, страхливи и глупави, когато става дума за любов, Шърли. Никога не са обичали, нито пък някога са били обичани.

— Права сте, Лина! И в собственото си дълбоко невежество хулят живия огън, който ангелите носят от божествен олтар.

— Оскверняват го с искри, идещи от преизподнята!

Внезапният радостен камбанен звън сложи край на този диалог, като подкани всички към църквата.

[1] Ковенантери — шотландска религиозна партия, която се бори за установяването на единно презвитерианско вероизповедание в страната. Борбата била най-ожесточена през 60-те години на XVII в., за което време вероятно говори Шърли — Б.пр. ↑

[2] Названия на различни религиозни секти, противници на англиканската епископиална църква. — Б.пр. ↑

[3] Шапка от жълт атлаз (фр.) — Б.пр. ↑

[4] Рокля от черна коприна (фр.) — Б.пр. ↑

[5] Сив ленен шал (фр.) — Б.пр. ↑

[6] Елиав (библ.) — старши брат на цар Давит и негов военачалник. — Б.пр. ↑

Глава XVIII
Която препоръчваме на благовъзпитания читател да пропусне, тъй като в нея са представени някои недостойни за неговото внимание личности

Вечерта беше тиха неспокойна, дори обещаваше да стане топла и задушна. Виолетови облаци ограждаха залязващото слънце, а хоризонтът бе потънал в летни багри, напомнящи по-скоро за Индия, отколкото за Англия, които мятаха розови отблясъци по хълмовете, по фасадите на къщите, стволовете на дърветата, виещия се път и вълнуващите се пасища. Двете девойки бавно се спускаха откъм ливадите; когато стигнаха до църквата, камбаните вече бяха замлъкнали. Всички бяха влезли в божия храм и наоколо нямаше никой.

— Колко е приятно и спокойно! — каза Каролайн.

— И колко задушно ще бъде вътре в църквата! — отвърна Шърли. — Представям си каква скучна проповед ще изнесе доктор Боултби! И как куратите ще занареждат заученото си слово! Ако питате мен, изобщо не бих влязла.

— Но чичо ми ще се разсърди, ако види, че ни няма.

— Готова съм да понеса удара на гнева му — няма да ме изпепели. Жалко, че ще пропусна хапливата му проповед. Зная, че цялата ще бъде пропита с възхвала на истинската църква и язвителност към отцепниците — той няма да забрави битката при Ройдлейн. Не ми се иска също да ви лиша от искрената и дружелюбна проповед на мистър Хол с нейните колоритни йоркширски изрази, но трябва да остана тук. Сивата църква и още по-сивите надгробни плочи са просто божествени с тези алени отблясъци по тях. Това е час, в който природата отправя своята вечерна молитва, коленичила пред залетите в червено хълмове. Виждам я простряна върху огромните стъпала на олтара й, молеща спокойна нощ за моряците в океана, за пътниците в пустинята, за агнетата по пасищата и неотрасналите още птички в гората. Каролайн, аз я виждам! Ще ви кажа как изглежда — прилича на Ева, когато двамата с Адам са били на земята.

— Но не е Ева на Милтън[1], Шърли.

— Ева на Милтън! Ева на Милтън! Не, кълна се в божията майка, не! Кари, сега сме сами и можем да си кажем това, което мислим. Милтън е бил велик, но бил ли е добър? Умът му е отсъдил правилно, но какво е казало сърцето му? Той е видял Небето, погледнал е надолу и към Ада. Видял е Сатаната и неговата дъщеря Грях, както и Смъртта — тяхното ужасно изчадие. Батальони от ангели са били строени пред него — дългите редици от здрави щитове са отразявали в слепите му очи неописуемото великолепие на Рая. Дяволи са подреждали легионите си пред невиждащия му взор — техните мрачни, позорни и опетнени армии са преминавали пред него. Милтън се опита да види първата жена, но, Кари, той не успя.

— Това са смели думи, Шърли.

— Не толкова смели, колкото верни. Той е видял готвачката си или мисис Джил, както съм я виждала аз да разбива яйца за крем посред горещината на лятото, в прохладната мандра, на чийто прозорец има розови храсти и латинки, да приготвя някоя студена гощавка за пасторите — конфитюри и сладки кремове, с озадачен вид да размишлява:

какво да отбере за най-приятно угощение

и по какъв изкусен ред, така че да не смеси

несходни вкусове неблаговидно, а да сменя

вкус подир вкус, редуващи се по изкусен начин.

— Всичко това е много добре, Шърли.

— Бих искала да му припомня, че първите мъже на земята са били титани и че Ева е била тяхната майка — от нея са произлезли Сатурн, Хиперион, Океан, тя е родила Прометей…

— Виж ти каква езичница[2] сте били! Какво означава всичко това?

— Искам да кажа, че в ония дни по земята са бродели гиганти — гиганти, които са се стремели да подражават на боговете. Гръдта на първата жена, в която е туптял живот на този свят, е родила смелостта, способна да се бори с всемогъществото, силата, успяла да понесе хилядолетно иго, жизнеността, хранила този хищник, смъртта, през неизброимите векове, неизтощимия живот и неподкупната добродетел, сестри на безсмъртието, които, след хилядолетия от престъпления, борба и страдания, са успели да заченат и родят един Спасител. Първата жена е родена от Небето — огромно е било онова сърце, от което е бликнала кръвта на народите, великолепна и прекрасна е била главата, окичена от короната на сътворението.

— Тя е пожелала ябълката и е била измамена от една змия — но в главата ви цари такава смесица от библия и митология, че човек трудно може да ви разбере. Вие още не сте ми казали какво видяхте да коленичи на онези хълмове.

— Видях… сега виждам една жена титан: дрехата й от син въздух се е разстлала до онези поляни, където пасе стадо овце. От главата й се спуска воал, бял като лавина, а по краищата му проблясват ослепителните ивици на светкавици. Под гърдите виждам пояса й, ален като хоризонта, а сред неговата червенина блести Вечерницата. Не мога да опиша втренчените и очи: те са ясни, те са дълбоки като езера, те са насочени нагоре и изпълнени с преклонение, потръпват с нежността на любовта и тържеството на молитвата. Челото й е с ширината на облак и е по-бледо от ранната луна, изгряла дълго преди да настане мрак — облегнала е гръд с рида на бърдото Стилброу, а могъщите и ръце са сключени под него. Коленичила така, тя разговаря с Бога лице в лице. Тази Ева е дъщерята на Йехова, както и Адам е негов син.

— Образът й е много неясен и илюзорен! Хайде Шърли, трябва да влизаме в църквата.

— Аз няма да дойда, Каролайн — ще остана туй с моята майка Ева, която днес наричат Природа. Обичам я — безсмъртно, могъщо същество! Райските небеса може да са се отдръпнали от блясъка на челото й след грехопадението, но всичко, което е прекрасно на земята, все още блести върху това чело. Тя ме притегля към гърдите си и ми разкрива душата си. Тихо, Каролайн! И вие ще я видите и почувствувате като мен, ако запазим тишина.

— Ще уважа желанието ви, но съм сигурна, че ще проговорите, преди да минат и десет минути.

Мис Кийлдар, върху която нежният трепет на топлата лятна нощ, изглежда, въздействуваше с необичайна сила, се облегна на една изправена надгробна плоча. Тя впи поглед в пламналия западен хоризонт и потъна в блажен унес. Каролайн, отдалечила се малко встрани, се разхождаше напред-назад покрай градинската стена на своя дом и също мечтаеше посвоему. Шърли бе споменала думата „майка“ — тази дума подсказа на въображението на Каролайн не могъщия и мистичен родител от видението на Шърли, а една нежна човешка фигура, фигурата, която тя приписваше на собствената си майка, тази, която не познаваше, която не бе обичала, но за която копнееше.

„О, дано да настъпи този ден, в който тя да си спомни за детето си! О, да можех да я срещна и като я срещна, да я обикна!“

Такива бяха нейните мечти.

Копнежът от детските години отново изпълни душата й. Желанието, което я бе държало будна много нощи в детското й легълце и което страхът от неговата измамна същност почти бе унищожил през последните години, внезапно пламна отново и стопли сърцето й — желанието някой щастлив ден майка й да се появи и да я повика, да я погледне с грейнали от любов очи и да й прошепне с нежен глас:

— Каролайн, дете мое, дойдох за теб. Ти ще живееш с мен. Цялата обич, от която си имала нужда още от детинство, а не си вкусила, съм я съхранила грижливо за теб. Ела! Сега ще й се насладиш.

Някакъв шум откъм пътя откъсна Каролайн от синовните й надежди, а Шърли — от нейните титанични видения. Те се ослушаха и чуха тропота от конски копита; огледаха се и видяха нещо да проблясва между дърветата — сред клоните съзряха алените дрехи на войници, чиито шлемове блестяха, а перата им се полюшваха. Смълчани и под строй, наблизо преминаха шестима кавалеристи.

— Същите са, които видяхме следобед — прошепна Шърли. — Сигурно са били спрели някъде до този момент. Не са искали да бъдат забелязани и сега се събират в този тих час, когато всички са в църквата. Не ви ли казах, че ще станем свидетели на необикновени неща в най-скоро време?

Едва бе замрял звукът от тропота на преминалите войници, когато един звук от по-различно естество наруши нощната тишина — нетърпеливият писък на дете. Те се огледаха и видяха един мъж, който излезе от църквата, понесъл в ръцете си дете — здраво и румено малко момченце на около две години, което плачеше с пълен глас. Момченцето току-що се бе събудило от съня си в църквата. Мъжът бе последван от две момиченца — едното на девет, а другото на десет години. Въздействието на свежия въздух и гледката на няколкото цветя, откъснати от един гроб, скоро успокоиха детето. Мъжът седна с него на земята и взе нежно да го люлее на коляното си като жена. Момиченцата приседнаха от двете му страни.

— Добър вечер, Уилям! — каза Шърли след известно взиране в мъжа.

Той я бе виждал преди и явно очакваше да бъде разпознат. Свали шапката си и по лицето му се разля щастлива усмивка. Притежаваше рошава глава, лицето му бе с твърди черти; не бе стар, но беше доста загрубял от слънцето и вятъра. Облеклото му беше чисто и прилично, а дрешките на децата му бяха изключително спретнати — това бе нашият стар приятел Фарън. Младите дами се приближиха към него.

— Няма ли да влезете в църквата? — попита той, като ги гледаше със задоволство, примесено с известна стеснителност. Това чувство далеч не бе породено от почит към положението им, а се дължеше единствено на възхищението му от елегантността и младостта им. В присъствието на мъже като Мур или Хелстоун например Уилям често бе малко твърдоглав. С горделивите и високомерни дами също бе доста опърничав, понякога направо рязък. Но най-добре се разбираше и бе най-сговорчив с хора, притежаващи добродушни и благовъзпитани характери. Упоритият му нрав се бунтуваше срещу непреклонността у другите, и това бе причината, поради която неговият бивш работодател Мур не бе успял да спечели обичта му. И тъй като Уилям не подозираше доброто отношение на Мур към него, нито пък знаеше за услугата, която наскоро му бе направил, препоръчвайки го за градинар на мистър Йорк (с което помогна и на други семейства в околността), той продължаваше да изпитва злоба срещу неговата суровост. Напоследък често бе работил във Фийлдхед и прямото гостоприемно поведение на мис Кийлдар много му се нравеше. Познаваше Каролайн от дете и без да съзнава, виждаше в нея съвършената дама. Изисканите й обноски, походката, жестовете, изящната й фигура и облекло събуждаха някакви артистични струни в селската му душа — той изпитваше удоволствие да я наблюдава, както изпитваше удоволствие да наблюдава редки цветя или приятен пейзаж. И двете девойки харесваха Уилям — за тях бе удоволствие да му заемат книги, да му дават растения и предпочитаха да разговарят с него много повече, отколкото с някои груби, невъзпитани и претенциозни хора с неизмеримо по-високо положение в обществото от неговото.

— Кой говореше, когато излязохте, Уилям? — попита Шърли.

— Един господин, дето много го почитате, мис Шърли — мистър Дън.

— Изглеждате доста осведомен, Уилям. Откъде знаете, че имам такова високо мнение за мистър Дън?

— А, мис Шърли, понякога в очите ви се появява едно пламъче, дето ви издава. Когато мистър Дън е наблизо, съвсем ясно се вижда, че никак не ви е симпатичен.

— А на вас симпатичен ли ви е, Уилям?

— На мен ли? До гуша ми е дошло от куратите, а и на жена ми също — те нямат никакво възпитание. Разговарят с бедните хора тъй, сякаш си мислят, че стоят над тях. Винаги превъзнасят службата си — жалко, че службата им не може да ги поиздигне малко, но туй за жалост май никак не може да стане. Страшно ненавиждам гордостта.

— Но и вие сте горд посвоему — намеси се Каролайн. — Гордостта ви кара да искате домът ви да не е по-лош от другите, а понякога се държите така, сякаш получаването на възнаграждение за извършен от вас труд е под достойнството ви. Когато нямахте работа, бяхте твърде горд, за да вземете нещо на кредит. Ако не бяха децата ви, сигурна съм, че щяхте да предпочетете да гладувате, отколкото да влезете в магазин без пукната пара. А когато поисках да ви подаря нещо, колко трудно ми бе, докато ви накарах да приемете.

— Туй донякъде е вярно, мис Каролайн — аз съм от тия, дето предпочитат да дават, вместо да вземат, особено от такива като вас. Та вижте само каква разлика има между нас — вие сте дребна, млада и нежна девойка, а пък аз съм едър и силен мъжага. Доста по-стар съм от вас, ако не съм и два пъти по-голям на години. Затуй си мисля, че не подобава аз да вземам от вас — да се задължавам, както се казва, пред вас. А пък него ден вие дойдохте у дома, повикахте ме на вратата и ми предложихте пет шилинга, за които си мисля, че не ще ви е било толкоз лесно да заделите, защото знам, че не сте богата. Та него ден се запънах, дори се разбунтувах, и то, защото вие ме докарахте дотам. Помислих си колко срамно е, че аз, човек, изпълнен със сили и желание за работа, се намирам в такова състояние, та едно младо същество на годините на най-голямата ми дъщеря да допусне, че имам нужда от парите му и да дойде да ми предложи няколкото си шилинга.

— Сигурно ми бяхте много сърдит, а, Уилям?

— В известен смисъл бях, ама бързо ви простих — вие искахте само да ми помогнете. Тъй е — горд съм, ама и вие сте горда. Само че вашта гордост и мойта са от онзи вид, дето в Йоркшир им викат „чиста гордост“ — от тая гордост мистър Малоун и мистър Дън си нямат и хабер, тяхното е фалшива работа. Ще възпитам моите момичета да бъдат горди като мис Шърли, а пък момчетата ми да бъдат горди като мен; ала тежко им, ако някой от тях стане като куратите — само да зърна у него нещо подобно на тяхната горделивост, веднага ще напердаша малкия Майкъл.

— А каква е разликата, Уилям?

— Аз си мисля, че вие я знаете много добре, ама май искате да ме накарате да се разбъбря. Мистър Малоун и мистър Дън са толкова горди, че не си мърдат пръста да направят нещо за себе си, а пък ние сме прекалено горди, за да позволим на някой друг да направи нещо за нас. Куратите почти не отронват дума на онези, които уж стоят по-ниско от тях, а пък ние не можем да понесем груба дума от тия, дето си мислят, че са над нас.

— А сега, Уилям, бъдете така добър и ми кажете искрено как се оправяте. Добре ли сте с парите?

— Мис Шърли, с парите съм много добре. Откак започнах с градинарството, за което ми помогна мистър Йорк, и откак мистър Хол (още един свестен човек) помогна на жена ми да завърти малко търговия, нямам от какво да се оплаквам. Сега семейството ми има достатъчно храна и дрехи, а гордостта ми помага да спастрям по някоя лира за черни дни, защото си мисля, че по-скоро ще умра, отколкото да получавам помощи за бедни. Засега съм доволен, ала съседите ми все още са много зле — много нещастие виждам наоколо.

— И следователно все още съществува недоволство, така ли? — попита мис Кийлдар.

— Следователно, правилно го казахте, следователно. То е ясно, че гладните не могат да бъдат доволни или спокойни. Положението в страната хич не ми харесва — само туй ще кажа!

— Но какво може да се направи? Какво още например мога да направя аз?

— Да направите? Нищо не можете да направите, клето младо момиче! Дадохте пари и постъпихте добре. Ако можехте да пратите и наемателя си, мистър Мур, в Ботани Бей[3], щяхте да постъпите още по-добре. Хората не го обичат.

— Как не ви е срам, Уилям! — разпалено възкликна Каролайн. — Ако хората не го обичат, толкова по-зле за тях, а не за него. Мистър Мур не мрази никого. Той само иска да изпълни дълга си и да защити правата си. Не бива да говорите така!

— Говоря туй, дето го мисля. Тоя човек има студено и безчувствено сърце.

— Да предположим — намеси се Шърли, — че Мур се махне оттук, а тъкачницата му бъде изравнена със земята — тогава ще има ли повече работа за хората?

— По-малко ще е. Туй го зная, както го знаят и те. Много честни момчета са се отчаяли от това, че накъдето и да се обърнат, няма никаква надежда за тях. А пък има и такива нечестивци, дето ги насъскват да вършат щуротии — разбойници, дето се пишат „приятели на народа“, ама нищо не знаят за него, а пък са лукави като Луцифер. Живея повече от четиридесет години на тоя свят и мисля, че хората от народа никога няма да имат други истински приятели, освен самите себе си. Иначе ще се намерят най-много по двама-трима добри люде, дето са нависоко, ама пак са истински приятели на народа. Човешката природа, ако говорим за всички, не е нищо друго, ами само егоизъм. Тук-там има по някое изключение като вас двете и като мен, дето сме от различна черга, ама пак можем да се разбираме помежду си и да сме приятели, без да ни притискат от една страна робията, а от друга — гордостта. Ония, дето се пишат приятели на хората от по-долните класи заради политически причини, на тях не може да им се вярва — такива винаги искат да направят маши от ония, дето са под тях. Аз лично няма да се оставя някой да ме покровителствува или заблуждава както си иска. Наскоро ми направиха едни предложения, ала те ми се сториха подли и затуй ги хвърлих в лицето на ония, дето дойдоха при мен с тях.

— Няма ли да ни кажете какви са били тези предложения?

— Няма, защото няма никакъв смисъл, а пък е и без значение. За когото е важно, ще се оправи и сам.

— Точно тъй, ние сами се оправяме — додаде един друг глас.

Джо Скот се бе измъкнал от църквата, за да глътне малко чист въздух, и бе застанал до тях.

— За теб съм сигурен, Джо — отбеляза с усмивка Уилям.

— А аз пък, съм сигурен за господаря си — бе отговорът. — Млади госпожици — продължи Джо, като зае наставническа поза, — по-добре ще е да се приберете по домовете си.

— А защо? — полюбопитствува Шърли, която бе запозната с малко надутите обноски на самозвания наставник и често се спречкваше с него, тъй като Джо, който по принцип изповядваше теория за превъзходство над жените, дълбоко в душата си роптаеше против обстоятелството, че господарят му и тъкачницата бяха, в известен смисъл, във властта на една фуста, а някои делови визити на наследницата до кантората правеха живота на клетия Джон горчив като пелин.

— Защото тук няма нищо, дето да е за жени?

— Така ли! Ами молитвите и проповедите ей там в църквата — те не са ли за жени?

— Ако съм забелязал правилно, вас ви нямаше, нито за молитвата, нито пък за проповедта, госпожице. А пък преди това имах предвид политиката, защото ако не греша, Уилям Фарън се беше разбъбрил точно на тази тема.

— Е добре. И какво? Политиката е нещо обичайно за нас, Джо. Известно ли ви е, че чета вестник всеки ден, а в неделя и по два?

— Предполагам, че четете съобщенията за женитби, госпожице, както и за убийствата, нещастните случаи и разни други такива.

— Чета уводните статии, Джо, както и новините от чужбина. Преглеждам също така и пазарните цени. С две думи — чета това, което четат и мъжете.

Джо имаше вид на човек, който сякаш чува дърдоренето на някоя креслива сврака. Отговорът му бе само презрително мълчание.

— Джо — продължи мис Кийлдар, — никога не съм можела да разбера със сигурност дали сте от вигите или от торите — кажете ми, моля, коя партия е почетена от вашето благоволение?

— Чини ми се, че е много трудно да обясниш нещо, за което си сигурен, че няма да го разберат — последва надменният отговор на Джо. — Що се отнася до торите, по-скоро предпочитам да съм някоя стара баба или дори млада мома, което ще рече, че тя е още по-крехка стока. Защото тъкмо торите водят войната и развалят цялата търговия. А пък ако трябва да съм от някоя партия — макар че то политическите партии са истинска глупост, — аз съм от оная, дето най-много защитава мира, а следователно и търговските интереси на тая страна.

— И с мен е така, Джо — отвърна Шърли, която изпитваше удоволствие да дразни този наставник; тя упорито поддържаше подхванатата политическа тема, въпреки че според Джо жените нямаха право да разсъждават за подобни неща, достойни само за възвишени умове. — Така е, поне отчасти. Проявявам не малък интерес към селското стопанство, като за това си има причина — съвсем не ми се иска Англия да стане зависима от Франция. Част от доходите ми, разбира се, идват от тъкачницата, но частта, която идва от земите около нея, е още по-голяма. Смятам, че не бива да се предприемат мерки, които да накърнят интересите на земеделските стопани, нали, Джо?

— Росата по туй време на денонощието не е здравословна за жените — отбеляза Джо.

— Ако правите тази забележка от загриженост към мен, мога само да ви уверя, че студът не ми влияе. Не бих имала нищо против да ви сменя при някои от нощните ви будувания и да пазя тъкачницата през една от тези летни нощи, въоръжена с мускета ви, Джо.

Джо Скот винаги държеше брадичката си високо вдигната, но по време на тази реч я вдигна още няколко сантиметра нагоре.

— Но да се върна на думата си — продължи Шърли. — Тъй като съм собственица на тъкачница, и същевременно и фермерка, в главата ми постоянно се върти една мисъл, че ние, производителите и деловите хора, понякога сме малко — наистина много малко — егоистични и късогледи в схващанията си, като забравяме за човешките страдания и проявяваме безсърдечие в гонитбата на печалба. Не сте ли съгласен с мен, Джо?

— Не мога да споря там, дето няма да бъда разбран — отново отвърна Джо.

— Какъв загадъчен човек! Господарят ви понякога спори с мен, Джо — той не е толкова опърничав, колкото сте вие.

— Тъй да е, всеки си знае най-добре сам.

— Джо, наистина ли мислите, че мъдростта на света се намира единствено в главите на мъжете?

— Знам само, че жените са опако и своенравно племе. Много уважавам туй, дето е казано в глава втора на първото послание на апостол Павел до Тимотей.

— И какво е казано там, Джо?

— „Жената да се учи в безмълвие и пълно покорство. На жена не позволявам да поучава, нито да господарува над мъж. Но заповядвам да бъде в безмълвие. Защото по-напред биде създаден Адам, а после Ева.“

— Какво общо има това с търговските дела? — Прекъсна го Шърли. — Понамирисва ми на първородство. Ще повдигна въпроса пред мистър Йорк още при първия случай, когато той отново се нахвърли срещу правата на аристократите.

— Освен туй — продължи Джо Скот — „не Адам биде прелъстен, а жената бе прелъстена и падна в престъпление“

— Толкова по-голям позор за Адам, който е съгрешил с отворени очи! — извика мис Кийлдар. — Откровено казано, Джо, винаги нещо ме е смущавало, когато съм чела тази глава — тя ме озадачава.

— Всичко е много просто, госпожице — чете този, който разбира.

— Но той може да я чете според разбиранията си — отбеляза Каролайн, която за пръв път се намеси в диалога. — Предполагам, че допускате правото на собствено мнение, Джо, нали?

— Ами че как! Допускам го и го изисквам за всеки ред от Светото писание.

— Жените могат да упражняват това право, както и мъжете, нали?

— Не, жените трябва да приемат мнението на мъжете си — и за политиката, и за религията, — за тях тъй е по-добре.

— О! О! — възкликнаха едновременно Шърли и Каролайн.

— Точно тъй трябва да бъде, няма никакво съмнение — настоя упоритият наставник.

— Смятайте, че сте освиркан и пратен на позорния стълб за подобно глупаво изказване — каза мис Кийлдар. — По същата логика можете да кажете, че и мъжете трябва да приемат мнението на свещениците наготово. Каква стойност би имала подобна религия? Тя просто би била едно сляпо и глупаво суеверие.

— А вие как тълкувате, мис Хелстоун, тези думи на свети Павел?

— Хм! Тълкувам ги по следния начин — той е написал тази глава за една определена група християни при определени обстоятелства. Освен това осмелявам се да кажа, че ако можех да прочета оригинала на гръцки сигурно бих открила, че много от думите са били преведени погрешно, дори разбрани погрешно. Не се съмнявам, че е възможно с малко по-голяма изобретателност този пасаж да прозвучи съвсем другояче, като например „Нека жената отвори уста, когато сметне, че е уместно да отправи забележка“ или „позволено е на жената да поучава и да упражнява власт колкото си иска. А междувременно мъжът е най-добре да си кротува“ и така нататък.

— Тези думи ще избелеят от едно пране, госпожице.

— Сигурна съм, че няма да избелеят. Мислите ми са боядисани с много по-трайни багрила, отколкото вашите, Джо. Мистър Скот, вие сте изключително опърничав човек и винаги сте били такъв — Уилям ми е по-симпатичен от вас.

— У дома си Джо е много добър — каза Шърли. — Виждала съм го вкъщи да е кротък като агънце. В Брайърфийлд няма по-добър, нито по-мил съпруг от него. Не е от онези, които четат проповеди на жените си.

— Съпругата ми е една обикновена и отрудена жена — времето и грижите са я накарали да се прости с всякаква суетност, ала с вас това не е тъй, млади госпожици. Освен това си мислите, че знаете много, ама ако питате мен, в главите ви се въртят само разни врели-некипели. Да ви кажа — туй се случи преди около година, — един ден мис Каролайн беше дошла в кантората, а аз тогава опаковах нещо зад една голяма маса, та тя не ме видя; донесе една плоча, на която имаше записани цифри. Беше само някаква задача за упражнение, дето моят Хари щеше да реши за две минути. Обаче тя не можеше да я сметне и мистър Мур трябваше да й покаже. Как ли не й обяснява, ама тя пак нищо не разбра.

— Глупости, Джо!

— Не, не са глупости — и мис Шърли се прави, че слуша господаря, когато й говори за търговията, при това много внимателно, сякаш попива всяка негова дума и сякаш всичко й е ясно като дамско огледало пред очите и. Ама през цялото време наднича през прозореца, за да види дали кобилата стои кротко, или пък поглежда някое петънце по полата си за езда, а след туй забива очи в паяжините и прахоляка из кантората като си мисли колко сме мръсни и колко добре ще си поязди из ливадите на Нанъли. Тя разбира от приказките на мистър Мур, колкото от китайски.

— Джо, вие сте цял клеветник. Щях да ви отговоря, както подобава, но хората вече излизат от църквата и ще трябва да ви оставим. Довиждане, човече с предразсъдъци, довиждане, Уилям. Деца елате утре във Фийлдхед и си изберете каквото си харесате от килера на мисис Джил.

[1] Става дума за поемата на Джон Милтън (1608–1674) „Изгубеният рай“. Цитатът по-долу е от същата поема в превод на Ал. Шурбанов. — Б.пр. ↑

[2] Шърли отъждествява библейската прародителка на човешкия род Ева с гръцката богиня на земята Гея; затова Каролайн я нарича „езичница“. — Б.пр. ↑

[3] Залив в Австралия, близо, до който възниква първото селище за заточени престъпници от Англия в 1788 г. — Б.пр. ↑

Глава XIX
Лятна нощ

Свечеряваше се. Изгряващите звезди запалваха светлинките си по чистото небе.

— Ще бъде все още достатъчно светло, за да се прибера у дома си — каза мис Кийлдар, като се приготви да остави Каролайн до градинската порта на пасторския дом.

— Не трябва да си ходите сама, Шърли. Фани ще ви придружи.

— В никакъв случай. От какво да се страхувам в собствената си енория? Бих вървяла от Фийлдхед до църквата, през която и да е лятна нощ дори три час по-късно от този час само заради удоволствието да наблюдавам звездите.

— Но почакайте поне докато тълпата се разотиде.

— Съгласна съм. Ето петте мис Армитидж вече се изнизват. Приближава и файтона на мисис Сайкс, закритият екипаж на мисис Уин, колата на мисис Бъртуисъл. Нямам никакво желание да се подлагам на такова изпитание като сбогуването с тях, затова по-добре да прескочим до градината и да се скрием за малко зад храстите на златния дъжд.

Пасторите, техните курати и църковните настоятели излязоха в този момент от църковната порта. Последваха дружески разговор, ръкостискания, поздравления за проповедите, препоръки да се внимава със студения нощен въздух и прочие. Постепенно тълпата се разпръсна, екипажите си заминаха. Точно тогава мис Кийлдар понечи да се измъкне от скривалището си сред цветята и току-що влезлият в градината мистър Хелстоун я видя.

— О! Тъкмо вас търсех! — каза той. — Опасявах се, да не би да сте си отишли вече. Каролайн, ела тук!

Каролайн се появи и подобно на Шърли очакваше нравоучително слово за това, че не са я видели в църквата. Но в този момент други неща занимаваха ума на пастора.

— Тази нощ няма да спя у дома — продължи той. — Току-що срещнах един стар приятел и му обещах компанията си. Вероятно ще се върна утре към обед. Клисарят Томас е зает и не мога да го помоля да спи у дома, както го правя, когато отсъствувам, затова…

— Затова — прекъсна го Шърли — имате нужда от мен в качеството ми на джентълмен — първият джентълмен в Брайърфийлд, който да осигури безопасността на дома ви, да бъде господар там и пазител на племенницата и на прислугата ви, докато отсъствувате.

— Точно така, капитане, мислех си, че този пост ще ви подхожда! Ще почетете ли Каролайн дотолкова, че да бъдете неин гост за през нощта? Ще останете ли тук, вместо да се върнете във Фийлдхед?

— Ами мисис Прайър? Тя ме очаква да се върна у дома.

— Ще я уведомя. Хайде, решете се да останете. Става късно — пада все повече роса, а съм сигурен, че всяка от вас ще се чувствува чудесно в компанията на другата.

— В такъв чай ви обещавам да остана с Каролайн — отвърна Шърли. — Както казвате всяка една от нас ще се чувствува чудесно в компанията на другата; тази нощ няма да се разделим. А сега можете да отидете при стария си приятел, без да се тревожите за нас.

— Ако случайно стане нещо през нощта, капитане, ако чуете щракване на ключалка, рязане на стъкло или прокрадващи се стъпки около къщата (няма защо да крия от вас, която носите спокойно и юнашко сърце под панделките на моминската си дреха, че подобни дребни инциденти са твърде възможни в днешно време), какво ще направите?

— Не зная — сигурно ще припадна, ще се строполя и ще трябва да ме изправят на нозе. Но, докторе, ако ме удостоите с честта да поема този пост, трябва да ми дадете и оръжие. Какви оръжия имате в крепостта си?

— Можете ли да въртите сабя?

— Не. По-добре бих се справила с кухненския нож.

— Ще намерите един съвсем приличен в стенния шкаф в трапезарията — нож за дами, лек и остър като кинжал.

— Ще бъде подходящ за Каролайн. Но вие трябва да ми дадете чифт пистолети — зная, че имате пистолети.

— Имам два чифта и единият от тях предоставям на вас. Окачени са на стената над камината в платнени калъфи.

— Заредени?

— Да, но петлетата им не са запънати. Пригответе ги, преди да си легнете. За вас е голям комплимент, че ви заемам пистолетите си — не бих ви ги дал, ако се съмнявах в сръчността ви.

— Ще се постарая. Няма нужда да се бавите повече, мистър Хелстоун, можете да вървите.

След като пасторът премина през градинската порта, тя отбеляза:

— Много мило от негова страна да ми заеме пистолетите си. Но хайде, Лина — продължи тя, — да влезем и да вечеряме. Присъствието на мистър Сам Уин по време на чая до мен ме раздразни толкова много, че не успях да хапна нищо и сега изпитвам истински глад.

Влизайки в къщата, те се насочиха към трапезарията, през чиито отворени прозорци се прокрадваше нощният въздух, понесъл със себе си уханието на цветята от градината, далечен шум от затихващи стъпки и едно приглушено ромолене, чийто произход Каролайн обясни с думите, които произнесе застанала до прозореца:

— Шърли, дочувам потока в клисурата. След това тя позвъни, помоли за свещ, малко мляко и хляб — обичайната вечеря за мис Кийлдар и за нея. След като донесе всичко, Фани понечи да затвори прозорците и щорите, но бе помолена да ги остави така засега — нощта бе твърде спокойна, а дъхът й твърде благоуханен, за да бъде заключен отвън. Двете вечеряха в мълчание. Каролайн стана веднъж, за да премести една ваза с цветя от шкафа върху перваза на прозореца, тъй като уханието на цветята бе доста силно за топлата стая. На връщане отвори едно чекмедже и извади оттам нещо, което блесна в ръцете й.

— Значи това е поверено на мен, Шърли, така ли? Той е лъскав, остър и отлично закален, има опасен вид, но никога не съм била обземана от онзи подтик, който да ме накара да го насоча срещу друго човешко същество. Трудно ми е да си представя обстоятелствата, които биха принудили ръката ми да замахне с този дълъг нож.

— Аз също не бих искала да го направя — отвърна Шърли, — но мисля, че бих била способна, ако съм принудена от някаква крайна ситуация, а виж, това вече мога да си представя.

И мис Кийлдар тихо отпи от чашата си с прясно надоено мляко, а видът й бе малко замислен и блед — но всъщност кога ли не изглеждаше бледа? Нейните страни никога не бяха заливани от руменина.

След като привършиха с млякото и хляба, Фани бе повикана отново — беше й казано, че тя и Елайза могат да си лягат, което и двете отдавна желаеха да направят, уморени от изпълнения с работа ден, от рязане на кифли, от пълнене на чайници, от тичане насам-натам с подноси в ръце. Не след дълго се чу как вратата към стаята на двете прислужници се затвори. Каролайн взе една свещ и тихо обиколи къщата, за да се увери, че всеки прозорец е затворен добре и всяка врата — залостена. Не подмина дори и населяваната от призраци задна кухня, нито подобните на гробници изби. След като обходи всичко, се върна в трапезарията.

— В момента в къщата няма нищо — нито от дух, нито от плът — заяви тя, — което да не е на мястото си. Наближава единадесет часът и е време за лягане, но ми се иска да пободърствувам още малко, Шърли, ако не възразявате. Ето — продължи тя, — донесла съм пистолетите от кабинета на чичо ми. Можете да ги разгледате на спокойствие.

Каролайн ги постави на масата пред приятелката си.

— А защо ви се иска да останете още? — попита мис Кийлдар, като пое пистолетите, за да ги разгледа и отново ги постави на масата.

— Защото сърцето ми е обзето от някакво странно и тревожно чувство.

— И с мен е така.

— Питам се дали това състояние на безсъние и без безпокойство не е причинено от някакво електричество във въздуха.

— Не, небето е чисто и по него има безчет звезди — нощта е прекрасна.

— Но много смълчана. Чувам как водата ромони по каменистото дъно на потока в клисурата толкова ясно сякаш тече под стените на църквата.

— Доволна съм, че нощта е толкова тиха. Струва ми се, че въздишките на вятъра или камшиците на дъжда биха ме раздразнили в този момент.

— А защо, Шърли?

— Защото щяха да попречат на усилията ми да слушам.

— Към клисурата ли е насочен слухът ви?

— Да, това сега е единственото място, откъдето долита някакъв шум.

— Единственото, Шърли.

Двете приседнаха до прозореца, облегнаха ръце на перваза и наклониха глави навън. Видяха младите си лица на светлината на звездите и на онова юнско сияние, което не изчезва напълно, докато не се появи зората откъм изток.

— Мистър Хелстоун си мисли, че нямаме представа къде е отишъл — промърмори мис Кийлдар, — нито по каква работа, нито с какви намерения, нито пък след какви приготовления. Но аз се досещам — а вие?

— И аз се досещам за нещо.

— Всички онези мъже, в това число и братовчед ви Мур, си въобразяват, че в този момент спим в леглата си и сме лишени от възможността да мислим.

— И че не сме загрижени за тях, че не се надяваме и не се страхуваме за тях — додаде Каролайн.

И двете прекараха половин час в мълчание. Нощта също бе смълчана. Само църковният часовник отмерваше хода си на всеки четвърт час. Двете момичета размениха няколко думи за хладния нощен въздух — завиха се плътно с шаловете си, сложиха отново бонетата си, които бяха свалили, и пак впериха поглед навън.

Към полунощ монотонният лай на домашното куче обезпокои тишината на бдението им. Каролайн се надигна и безшумно се отправи по тъмните коридори към кухнята с намерение да го усмири с парче хляб, което успя да направи. Когато се върна в трапезарията, тя я намери в пълен мрак, тъй като мис Кийлдар бе изгасила свещта. Очертанията на фигурата й се виждаха на фона на все още отворения прозорец, през който се бе надвесила навън. Мис Хелстоун не зададе никакви въпроси, а се прокрадна до нея. Кучето отново започна яростно да лае, а после внезапно спря и сякаш наостри уши. Двете девойки в трапезарията също се заслушаха, но този път не само в шума на потока в клисурата. Откъм пътя под църковния двор долиташе по-близък, макар и приглушен шум — шум отмерен, трополящ и все по-близък, глухият шум от маршируващи нозе.

Шумът бе вече съвсем близо. Наострилите слух девойки постепенно осъзнаха размера му. Това не бе трополенето на двама, нито на дузина, нито пък на двадесет души — това бе тътен от стъпките на стотици. Не можеха да видят нищо, защото високите храсти на градината образуваха параван от листа между тях и пътя. Да слушат само, не бе достатъчно и те го почувствуваха, когато тълпата дойде още по-наблизо и вероятно вече минаваше покрай къщата. Почувствуваха го още повече, когато някакъв човешки глас, който, макар и произнесъл само една дума, наруши тишината на нощта.

— Стой!

Хората спряха и маршът бе преустановен. След това последва някакво приглушено съвещание, от което спотаилите се в трапезарията девойки не разбраха нито дума.

— Непременно трябва да чуем това — каза Шърли.

Тя се извърна, взе пистолетите от масата, тихо се промъкна навън през средния прозорец на трапезарията, който всъщност представляваше остъклена врата, прокрадна се по пътеката до градинската стена и застана под люляците, наострила слух. Ако бе сама, Каролайн не би напуснала дома, но там, където отидеше Шърли, можеше да отиде и тя. Извърна поглед към оръжието върху шкафа, но не го взе и веднага се озова до приятелката си. Девойките не смееха да надникнат над стената, за да не ги забележат. Бяха принудени да приклекнат зад нея и чуха следното:

— Това тук май е някаква стара разпиляна постройка. Кой живее в нея, освен оня проклет пастор?

— Само три жени — племенницата му и две прислужници.

— Знаеш ли къде спят?

— Момичетата са отзад, а племенницата в стаята отпред.

— Ами Хелстоун?

— Стаята му е ей там. Обикновено оставя лампата си да свети, ама сега не виждам никаква светлина.

— Откъде би се промъкнал ти?

— Ако трябва да го направя, а той го заслужава, щях да опитам през оня висок прозорец — той се отваря към трапезарията. После ще се промъкна на горния етаж, а там зная къде е стаята му.

— Ами как ще се оправиш с жените?

— Няма да ги закачам, освен ако се развикат, ама тогава лесно ще им запуша устите. Хубаво ще е да намеря дъртия заспал, щото, ако е буден, може да бъде опасен.

— Има ли оръжие?

— Винаги държи край себе си заредено огнестрелно оръжие.

— Значи си голям глупак, дето ни накара да спрем тук — един изстрел само и ще вдигнат тревога. Тогава Мур ще ни нападне, преди да сварим да се обърнем. Така можем да пропуснем главната цел.

— Ама вие продължавайте, не бойте се. Аз ще се оправя сам с Хелстоун.

Последва пауза. Един от групата изпусна някакво оръжие, което издрънча върху каменната настилка. При този звук кучето на пастора отново излая яростно и свирепо.

— Всичко отиде по дяволите! — каза гласът. — Той ще се събуди — такъв шум може да вдигне и умрелите от гроба. Не си ни казал, че има куче, проклетнико! Напред, ходом марш!

Те тръгнаха. „Туп, туп“ — разнесе се звукът от стотици бавни и отмерени стъпки.

Шърли се изправи и погледна отвъд стената към пътя.

— Няма ни жива душа — оповести тя.

После остана известно време в мълчание.

— Слава богу! — бяха следващите й думи.

Каролайн повтори възклицанието, но не с толкова уверен глас — цялата трепереше, а сърцето й биеше силно; лицето й бе изстинало, а челото — влажно.

— Слава богу заради нас! — повтори тя още веднъж. — Но какво ще стане другаде? Те подминаха нас, за да не им се изплъзнат други.

— И добре направиха — отвърна Шърли. — Другите ще се защитят сами — те могат и са готови за това, докато с нас нещата стояха другояче. Пръстът ми беше на спусъка. Ако онзи човек бе влязъл, бях готова да му устроя такова посрещане, каквото той едва ли би могъл да очаква. Но след него идваха още триста, а аз нямам триста ръце, нито пък триста пистолета. В действителност не бих могла да защитя нито вас, нито себе си, нито двете клети жени, които спят под този покрив. Затова съвсем искрено благодаря на бога, че се разминахме с унижението и бедата.

След още една пауза тя продължи:

— А какво ще правим сега? Какво ще ми подскажат моята съвест и разум? Във всеки случай не да стоя тук със скръстени ръце. Бегом към клисурата!

— Към клисурата, Шърли?

— Към клисурата. Ще ме придружите ли?

— Там, накъдето се отправиха тези хора?

— Те поеха по пътя и ние няма да се срещнем с тях — пътеката през поляните е безопасна, безлюдна и спокойна. Идвате ли?

— Да — последва машиналният отговор не защото Каролайн искаше или пък бе готова да тръгне, нито пък защото не се страхуваше от мисълта да поеме по този път, а защото чувствуваше, че не може да изостави Шърли.

— Тогава ще трябва да затворим прозорците и да оставим всичко след себе си в пълна сигурност. Знаете ли защо отиваме, Кари?

— Да… всъщност не… защото вие желаете така.

— И това ли е всичко? Нима сте готова до такава степен да се подчинявате на всеки мой каприз? Ще бъдете много послушна съпруга на някой строг мъж. Ликът на луната в този момент не е по-блед от вашия, а трепетликата до портата не трепери повече от вашите пръсти. И значи тъй — послушна и уплашена, изумена, но вярна, вие ще ме последвате в сърцето на истинската опасност! Кари, позволете ми да ви предложа оправдание за вашата вярност — отиваме заради Мур, отиваме, за да видим дали не можем да му бъдем от полза, за да се опитаме да го предупредим какво го очаква.

— Но разбира се! Каква сляпа и слаба глупачка съм аз и колко будна и находчива е мисълта ви, Шърли! Ще дойда с вас! Ще дойда с вас на драго сърце!

— В това не се съмнявам. За мен вие сте готова да загинете сляпо и безропотно, но за Мур ще дадете живота си разумно и себеотрицателно. Но истината е, че тази вечер не става въпрос за смърт — подобна опасност не съществува.

Каролайн бързо затвори кепенците и прозорците.

— Не се страхувайте, че няма да ми достига дъх, за да бягам бързо като вас, Шърли. Ето ръката ми — бързо да тръгваме през полята.

— Но вие не можете да прескачате зидове?

— Тази нощ ще мога.

— Страхувате се от плетове и от потока, който ще трябва да прекосим, нали?

— Мога да го прекося.

Двете девойки се затичаха. Пред тях се изпречваха огради, но те не бяха в състояние да ги спрат. Шърли бе пъргава и със силни крака — когато поискаше, можеше да скача като сърна. Каролайн бе по-свита и по-непохватна, на един или два пъти падна и се ожули, но веднага ставаше и заявяваше, че й няма нищо. Последната поляна бе оградена от гъст плет и двете загубиха доста време, докато открият пролука в него. Когато я намериха, тя се оказа тясна, но успяха да се промъкнат — дългите коси, нежната кожа, коприната и муселинът пострадаха, но главното, за което двете девойки съжаляваха, бе, че това препятствие ги забави. От другата страна на плета бе потокът, който носеше дълбоките си води по осеяното с камъни корито. На това място една тясна дъска представляваше единственият мост отвъд. Шърли смело бе минавала по тази дъска много пъти досега, но Каролайн никога не се бе осмелявала да прекоси тъкмо тук.

— Ще ви пренеса — каза мис Кийлдар. — Лека сте, а аз не съм слаба. Нека да опитам.

— Ако падна във водата, можете да ме измъкнете като риба — бе отговорът, придружен с благодарствено стискане на ръката й.

Каролайн без никакво колебание се впусна по люлеещата се дъска, сякаш тя бе продължение на твърдата земя. Шърли, която я последва, не я прекоси по-решително или по-безопасно. В състоянието, в което се намираха, устремени към своята цел, дори и разпенената морска стихия не би била препятствие за тях. В този миг те бяха извън властта на огъня и водата — цялото бърдо Стилброу, осветено и осеяно от огньове, не би било в състояние да ги възпре, нито пък придошлите води на реките Колдър и Еър. И все пак един звук ги накара да спрат. Току-що бяха стъпили на отсрещния бряг, когато откъм север един изстрел раздра тишината. Измина секунда. Някъде в далечината от юг му отговори друг. В разстояние на три минути ехтяха гърмежи откъм изток и запад.

— Още при първия пукот помислих, че сме мъртви — заяви Шърли, като си пое дълбоко въздух. — Почувствувах, че нещо ме удари в слепоочията, и реших, че сърцето ви е пронизано, но обадилият се глас ми обясни всичко — това са сигнали, съвсем по тяхному. Значи сега ще последва нападението. Трябваше да имаме криле — нозете не са ни носили достатъчно бързо.

Оставаше им да минат част от горичката. Когато излязоха от нея, тъкачницата се показа пред тях в ниското — виждаха се сградите, дворът, виждаше се и пътят от другата страна. Още първият поглед на Шърли в тази посока я убеди в правдивостта на предположението й — бяха дошли твърде късно, за да могат да предупредят. Преодоляването на препятствията, изправили се пред тях, докато прекосяваха полята, им бе отнело много повече време, отколкото бяха предвидили.

Пътят, който би трябвало да бъде бял на цвят, бе целият почернял от движещото се по него множество от хора. Бунтовниците се бяха скупчили пред затворената порта на двора, а вътре се виждаше фигурата на един мъж, който явно им говореше нещо. Самата тъкачница бе съвършено тъмна и смълчана — наоколо и не се забелязваше никакъв признак на живот, никаква светлина или движение.

— Несъмнено той е подготвен, несъмнено това не е Мур, изправен пред тях сам! — прошепна Шърли.

— Той е! Трябва да отидем при него! Аз ще отида там!

— Никъде няма да ходите!

— Защо дойдох тогава? Дойдох само заради него. Ще отида там.

— За щастие това е невъзможно — няма никакъв друг вход към двора.

— Освен портата отпред има една малка вратичка в задната част. Тя се отваря по таен начин, който аз зная — ще се опитам да вляза оттам.

— Но без моето одобрение.

Мис Кийлдар я прихвана през кръста с две ръце и я задържа.

— Няма да направите нито крачка — продължи наставнически тя. — Мур ще бъде едновременно стреснат и поставен в неудобно положение, ако вие или аз попаднем пред очите му. Никой мъж не иска да има жени край себе си по време на истинска опасност.

— Но аз няма да го безпокоя, аз ще му помогна — отвърна Каролайн.

— Как? Като му вдъхнете героизъм? Пфу! Днес не са онези рицарски времена — няма да наблюдавате турнирен двубой, а битка за пари, храна и живот.

— Но толкова естествено е да бъда до него.

— Като кралица на сърцето му? Тъкачницата с неговата любов, Кари! Когато зад гърба му е тъкачницата със становете в нея, тя му вдъхва целия кураж, който му е нужен. Не заради любов или красота ще строши той копието си, а заради тефтери със сметки и платно. Не бъдете сантиментална, защото Робърт не е.

— Бих могла да му помогна — ще отида при него!

— Добре тогава, пускам ви — идете при Мур, но няма да го намерите!

Тя отслаби хватката си. Каролайн изхвърча като стрела, пусната от лък. Зад нея се разнесе шеговит, закачлив смях.

— Внимавайте да не стане някаква грешка! — гласеше изреченото предупреждение.

А грешка наистина имаше. Мис Хелстоун се спря, поколеба се и се вторачи напред. Фигурата изведнъж се отдръпна от портата и бързо се завтече към тъкачницата.

— По-бързо, Лина! — извика Шърли. — Пресрещнете го, преди да е влязъл.

Каролайн бавно се извърна.

— Това не е Робърт — каза тя. — Този човек няма неговата височина, фигура и походка.

— Разбрах, че не е Робърт, още когато ви пуснах да отидете. Как можахте да предположите подобно нещо? Това бе дребната фигура на обикновен войник, който е бил поставен там на пост. Вече е на безопасно място в тъкачницата — видях как вратата се отвори и той влезе вътре. Сега съм по-спокойна — Робърт е подготвен. Предупреждението ни щеше да бъде безсмислено и съм благодарна, че пристигнахме твърде късно за това — по този начин си спестихме една доста неприятна сцена. Колко интересно щеше да бъде да влезем в кантората toute eperdue[1] и да намерим там господата Армитидж и Рамсдън с лули в ръце, Малоун да се перчи насам-натам, чичо ви да се усмихва подигравателно, мистър Сайкс да посръбва нещо подкрепително, а самият Мур — да седи пред отрупаното си с книжа писалище и да пресмята отново нещо. Доволна съм, че си спестихме всичко това.

— Питам се, дали има много хора в тъкачницата, Шърли?

— Достатъчно, за да я защитят. Войниците, които днес видяхме на два пъти, несъмнено са отивали там, а мъжете, които следобед се трупаха около братовчед ви, също ще са с него.

— Какво ли правят сега, Шърли? Какъв е този шум?

— Секири и ломове по дворната порта — опитват се да я разбият. Страхувате ли се?

— Не, но сърцето ми тупти силно. Трудно ми е да стоя права, затова ще поседна. Нима вие не се вълнувате?

— Да се вълнувам? Това е силно казано, но съм доволна, че дойдохме. Ще наблюдаваме всичко, което ще стане, със собствените си очи — намираме се в центъра на събитията и никой не знае за това. Вместо да изненадаме куратите, текстилците и житарите с романтично появяване на сцената, ние се намираме тук сами с дружелюбната нощ, с нейните неми звезди и тези шепнещи дървета, чиито приказки нашите приятели няма да дойдат да чуят.

— Шърли! Шърли, портата падна! Трясъкът бе силен като от повалянето на огромно дърво. А сега се втурват през нея. Ще разбият вратата на тъкачницата, както разбиха и портата на двора. Какво може да направи Робърт срещу толкова много хора? О, боже, как искам сега да бъда до него, да чувам гласа му, да му говоря аз самата! С желанието си, с копнежа си да му помогна не бих била бреме за него — сигурно бих могла да свърша нещо!

— Те приближават! — извика Шърли. — Колко непоколебимо маршируват! В редиците им има дисциплина, но не бих казала, че има и смелост — стотици срещу десетина не е доказателство за подобно качество. Но (на това място тя понижи гласа си) в себе си тези мъже носят достатъчно страдание и отчаяние и те ги карат да вървят напред.

— Напред срещу Робърт, а те го мразят. Шърли, има ли голяма опасност те да спечелят победата?

— Ще видим. На Мур и Хелстоун не им липсва нито смелост, нито решителност.

Трясък, блъскане и трусове прекъснаха шепота им. Залп от едновременно метнати камъни изтрещя по фасадата на тъкачницата, където се намираха всичките и прозорци — от всяка рамка увиснаха изпочупени и натрошени парчета. Тази проява бе последвана от рев — това бе ревът на разбунтувалите се, ревът на Северна Англия, на Йоркшир, на Уест Райдинг — ревът на бунтовниците тъкачи от областта Уест Райдинг в Йоркшир. Сигурно никога не си чувал подобен звук, читателю? Толкова по-добре за слуха ти, а може би и за сърцето ти, защото, ако той раздира въздуха от омраза към теб или към хората и принципите, които ти одобряваш, към интересите, за които ратуваш, тогава гневът се разбужда от вика на Ненавистта, лъвът разтърсва грива и се надига от воя на хиената, една каста яростно се възправя срещу друга, а възмутеният и онеправдан на средната класа се нахвърля не на шега и изпълнен с презрение върху изгладнялата и освирепяла тълпа работниците. Трудно е да проявиш разбиране, трудно е да си справедлив в такъв момент.

Каролайн се надигна. Шърли я прегърна и двете застанаха заедно и неподвижно като стройните стволове на две дървета. Този рев продължи дълго, а когато секна, нощният въздух все още бе изпълнен от движенията и разговорите на тълпата.

— А сега какво? — се питаха наблюдателките.

Не се случи нищо. Тъкачницата остана тиха като мавзолей.

— Той не може да е сам! — прошепна Каролайн.

— Бих заложила всичко, което имам, че нито е сам, нито пък е разтревожен — отвърна Шърли.

Бунтовниците отправиха няколко изстрела. Този сигнал ли очакваха защитниците? Изглежда, бе така. Смълчаната и бездейна досега тъкачница се пробуди — огън блъвна от празните рамки на прозорците и мускетният залп остро отекна из долината.

— Най-сетне Мур проговори! — каза Шърли. — Изглежда, че има дарба за езици; това не бе един-единствен глас.

— Той изчакваше, никой не може да го обвини в прибързаност — заяви Каролайн. — Те стреляха първи, изпочупиха портата и прозорците му, отправиха залп срещу крепостта му, преди той да ги отблъсне.

Какво ли ставаше в момента? Трудно бе да се разбере в тъмнината, ала нещо ужасно, някакъв нов смут се развихряше там: свирепи атаки, отчаяна защита — дворът на тъкачницата, самата тъкачница, всичко бе пламнало в бойни действия. Огнестрелните оръжия почти не замлъкваха, а в кратките промеждутъци долиташе шум от борба, блъскане, тъпчене и викове. Целта на нападателите, изглежда, бе да проникнат в тъкачницата, тази на защитниците — да ги отблъснат. Двете девойки чуха как водачът на бунтовниците извика: „Заобиколете отзад, момчета!“, после дочуха и друг глас, който отговори: „Елате, добре ще ви посрещнем!“

— Към кантората! — отново прогърмя командата.

— Заповядайте! Очакваме ви! — бе отговорът.

Гласът, който се обади, бе гласът на Мур. По тона му можеха да разберат, че неговата душа в тоя момент бе разгорещена от сблъсъка. Девойките се досещаха, че бойната стръв бе събудена у всеки от мъжете, които се биеха там, и в този миг властвуваше с пълна сила над мислещото човешко същество. И двете чувствуваха как лицата им пламтят, а пулсът им напира във вените им; и двете не съзнаваха, че не биха били полезни с нищо, ако се втурнеха надолу към мястото на стълпотворението — у тях нямаше желание нито да раздават, нито да получават удари. Но не можеха да избягат — Каролайн не изпитваше подобно желание, а още по-малко Шърли; не можеха й паднат, не можеха да откъснат очи, от мрачната и ужасна сцена, от кълбата дим, и изпъстрени от огъня на мускетите — за нищо на света.

Как и кога ще свърши всичко? Този въпрос отекваше в тяхната гръд с ударите на пулса им. Ще настъпи ли момент, в който биха могли да помогнат с нещо? Те чакаха да разберат именно това. Макар че Шърли бе омаловажила шеговито закъснението им и бе готова да се шегува със своя или нечий чужд ентусиазъм, на драго сърце би дала една от най-хубавите си ниви срещу възможността да бъде от полза.

Тази възможност не й бе предоставена, желаната минута не настъпи, а и не съществуваше вероятност това да стане. Мур бе очаквал това нападение с дни, може би дори със седмици и се бе приготвил за всеки негов момент. Беше укрепил тъкачницата, която сама по себе представляваше доста здрава постройка. Той бе хладнокръвен и смел мъж и се бе заел със защитата й с непоколебима твърдост. Тези, които бяха с него, се заразиха от духа му и подражаваха на държането му. Бунтовниците никога преди не бяха се натъквали на подобен отпор. При нападението на другите тъкачници те не бяха срещали никаква съпротива, а за организиран и решителен отпор, не бяха и сънували. Когато водачите им видяха огъня, поддържан упорито от мъжете в тъкачницата, когато се убедиха в самообладанието и решимостта на собственика й, когато чуха отправеното към тях предизвикателство и покана за среща със смъртта, когато съзряха как хората им падат ранени покрай тях, те разбраха, че тук не могат да постигнат нищо. Беше направена проверка, при която хората отговаряха на номера, а не на имена. След това те се пръснаха из полето, като оставиха след себе си тишина и разруха. Нападението — от началото до самия му край — не продължи повече от час.

Денят вече приближаваше — западът потъмня, а на изток се появяваше сияние. Човек би помислил, че девойките, които наблюдаваха сблъсъка, в този момент биха искали да се втурнат към победителите, на чиято страна бяха техните симпатии. Но вместо това, те много предпазливо се приближила до пострадалата тъкачница, а когато няколко войници и други мъже внезапно се появиха пред голямата врата, която се отваряше към двора, двете бързо се скриха под един навес за складиране на старо желязо и дървен материал, откъдето можеха да наблюдават, без да бъдат забелязани.

Гледката съвсем не бе въодушевяваща — лъчите на лятната зора огряха едно място, където властвуваше опустошението. Целият шубрак нагоре по склона бе потънал в сянка и покрит с роса, а над него се зеленееше челото на хълма. Но точно тук, насред прекрасната клисура, Раздорът, изплъзнал се от надзор през нощта, бе изпотъпкал земята с копитата си и я бе оставил опустошена и смазана. Дупките на изпотрошените прозорци зееха по фасадата на тъкачницата, дворът бе гъсто осеян с камъни и парчета от тухли, а под стените на самата сграда — с лъскави парченца от изпотрошените прозорци. Тук-таме се търкаляха мускети и други оръжия, по чакъла имаше не едно алено петно. До портата, с лице към земята, бе проснато човешко тяло, а в окървавения прах се извиваха и стенеха пет-шест ранени.

Тази гледка промени изражението на мис Кийлдар — това бе горчилката след битката, когато смъртта и болката изместват възбудата и напрежението и остава чернилката, която яркият огън оставя след себе си, щом пламъкът му изтлее, топлината му се стопи и блясъкът му угасне.

— Точно това исках да предотвратя — каза тя с глас, чиято интонация издаде болката в душата и.

— Но вие не можехте да го предотвратите. Опитахте всичко, на което бяхте способна, но бе напразно — каза утешително Каролайн.

— Изпитвам жал към тия нещастници — бе отговорът, а искрата в очите и се стопи като капка роса. — Дали не е ранен някой от тъкачницата? Това чичо ви ли е?

— Да, той е. Ето го и мистър Малоун и… О, Шърли! Това е Робърт!

— Е, добре (Шърли бе възвърнала предишния си тон), няма нужда да забивате нокти в ръката ми. Сама виждам, че гледката не е прекрасна. Поне за него бяхме сигурни, че е тук, където и да се намираха другите.

— Той идва към нас, Шърли!

— По-точно към водната помпа, за да си измие ръцете и челото, което, както разбирам, е одраскано.

— Но той кърви, Шърли. Пуснете ме, трябва да отида там.

— Нито крачка.

— Той е ранен, Шърли!

— Глупости!

— Аз трябва да бъда при него, толкова много искам да отида — не бих понесла да ме спрат.

— Но защо?

— Да му кажа някоя дума, да го попитам как се чувствува и какво мога да направя за него.

— За да го раздразните и ядосате, за да направите него, а също и себе си за смях пред тези войници, пред мистър Малоун, чичо си и прочие. Дали ще му се понрави, как смятате? Ще искате ли да си припомните това само след седмица?

— Винаги ли трябва да търпя ограничения и наставления? — попита Каролайн доста разпалено.

— Заради него — да. А още повече заради вас самата. Уверявам ви, че ако сега се покажете, само след час ще се разкайвате, както и Робърт.

— Мислите, че това няма да му се понрави, Шърли, така ли?

— В много по-малка степен, отколкото когато спряхме, за да ни пожелае лека нощ — нещо, за което вие толкова много се ядосвахте.

— Но това беше само на шега — нямаше никаква опасност.

— А това пък е на сериозно и не трябва да го притесняваме.

— Исках да отида при него само защото ми е братовчед, разбирате, нали?

— Разбирам много добре. Но наблюдавайте го в този момент. Вече си е измил челото и кръвта спря да тече — раната му е просто една драскотина, виждам я от тук. Сега той ще се погрижи за ранените.

И наистина мистър Мур и мистър Хелстоун обиколиха двора, като прегледаха всяко проснато тяло. После дадоха наставления да се вдигнат ранените и да се внесат в тъкачницата. След като това бе изпълнено, на Джо Скот бе заповядано да оседлае коня на господаря си и понито на мистър Хелстоун и двамата мъже се отправиха в галоп в различни посоки, за да търсят лекарска помощ.

Каролайн все още не се бе успокоила.

— Шърли, Шърли, така ми се искаше да му кажа поне една думичка, преди да си отиде — тихо мълвеше тя, докато в ъгълчетата на очите й се събираха сълзи.

— Защо плачете, Лина? — малко строго попита мис Кийлдар. — Трябва да се радвате, вместо да тъжите. Робърт е извън всякаква опасност, той е победител — в боя бе хладнокръвен и смел, а в победата си е сдържан. Нима сега е време… нима това е причина за сълзи?

— Вие не знаете какво е в душата ми — изхлипа Каролайн, — каква мъка, какво объркване, нито пък знаете причината за това. Разбирам, че славата и добрината на Робърт трябва да ни радват. Така го чувствувам и аз, от една страна, но от друга пък се чувствувам толкова нещастна. Толкова съм отдалечена от него, а имаше време, когато бях толкова близо. Оставете ме, Шърли, нека да си поплача няколко минути — така ще ми олекне.

Мис Кийлдар, усетила, че тялото на приятелката й трепери с всяка своя фибра, престана да я увещава. Тя излезе от навеса и я остави да си поплаче на спокойствие. Това бе най-доброто разрешение — след няколко минути Каролайн отново се присъедини към нея, вече много по-спокойна. Тя заяви с обичайния си смирен и нежен глас:

— Хайде да си вървим у дома, Шърли. Обещавам да не се срещам с Робърт отново, докато той не ме помоли за това. Никога няма да се опитвам да му се натрапвам. Благодаря ви, че ме възпряхте преди малко.

— Направих го с добри намерения — отвърна мис Кийлдар, — а сега, скъпа Лина — продължи тя, — нека да извърнем лицата си към хладния утринен бриз и тихичко да се върнем у вас. Ще се промъкнем вътре тъй, както се измъкнахме навън — никои няма да узнае къде сме били, нито какво сме видели тази нощ, следователно няма защо да се страхуваме нито от упреци, нито от погрешно тълкуване на постъпката ни. Утре ще видим Робърт и ще бъдем в добро настроение. Но няма да продумам ни дума повече, за да не се разплача и аз. Може би ви се струва, че съм строга с вас, но това всъщност не е така.

[1] В пълна обърканост (фр.) — Б.пр. ↑

Глава XX
На следния ден

Двете девойки не срещнаха жива душа по пътя си към дома на пастора. Вмъкнаха се безшумно през вратата и незабелязано се качиха на горния етаж; настъпващото утро осветяваше пътя им. Шърли незабавно се насочи към леглото си и въпреки че стаята й бе непозната (тя никога преди това не бе спала в дома на пастора), въпреки че съдбата за пръв път я сблъскваше със сцена, изпълнена с толкова вълнение и ужас, ободряващият сън затвори клепачите и успокои чувствата и, преди още тя да отпусне глава върху възглавницата.

Съдбата бе дарила Шърли със завидно здраве. Макар и да притежаваше горещо и пълно с отзивчивост сърце, тя никога не се бе оплаквала от слаби нерви. Духът й можеше да бъде завладян от бурни чувства, без да се изтощи — бурята вълнуваше и разтърсваше душата й, докато траеше, ала не успяваше да пречупи или помрачи бодростта й. Както всеки ден й носеше ободрителни вълнения, така и всяка нощ я даряваше с възвръщаща силите почивка. Каролайн я наблюдаваше как спи и в красотата на щастливото й изражение четеше спокойствието на душата й.

А тъй като притежаваше съвсем различен темперамент самата тя не можеше да заспи. Дори обикновеното вълнение на училищното празненство би било достатъчно да изпълни нощта й с безпокойство, а пък картината на ужасната драма, която допреди малко бе пред очите й, вероятно нямаше да бъде забравена с дни. Съвсем излишно бе да се опитва да полегне. Тя приседна близо до Шърли, като отброяваше бавните минути и наблюдаваше как юнското слънце се изкачва на небето.

Животът се стопява бързо в такива бдения, каквито напоследък твърде често сполетяваха Каролайн — бдения, по време на които душата, лишена от приятна и подкрепителна храна, от даровете на надеждата, от сладкия мед на радостните спомени, се опитва да преживява с постни гозби от желания и като не успее да получи нито наслада, нито подкрепление, а същевременно изпитва непреодолим стремеж да загине, се обръща към философията, стоицизма и примирението; тя отправя към тези богове зов за помощ, но зовът й е напразен — той остава нечут и пренебрегнат и постепенно отмира.

Каролайн бе християнка и затова в часове на тревога тя изричаше множество молитви, за които я вдъхновяваше християнската вяра. Молеше се за търпение, за сила и облекчение. Но този свят, както всички знаем, е място за изпитания и несгоди. Тъй като молитвите и досега не се бяха увенчали с благоприятни последици, на нея й се струваше, че те остават нечути и неприети. Понякога си мислеше, че господ е извърнал поглед от нея. На моменти ставаше калвинистка и като потъваше в дълбините на религиозното отчаяние, виждаше над себе си да се сгъстяват облаците на възмездието.

Мнозина са имали такива моменти в живота си, когато са се чувствували отхвърлени по подобен начин, когато, надявали се дълго с безплодни надежди, са виждали как заветното сбъдване на мечтите им се е изплъзвала, а душите им наистина са помръквали. Това е тежък час, но често пъти именно той предхожда раждането на деня, именно той предхожда онзи миг, когато леденият януарски вятър понася над преспите едновременно траурния марш на отминаващата зима и предвестието на пролетта. Но загиващите птици не могат да прозрат отвъд мразовития повей, който ги кара да треперят, както и страдащата душа не може да съзре в бездната на страданието зората на своето избавление. Но нека все пак този, който страда, да се уповава на любовта и вярата в бога — бог никога не ще го измами, никога не ще го изостави нацяло. „Бог наказва, когото обича.“ В тези думи има истина и те не трябва да се забравят.

Най-сетне домът се пробуди — прислугата бе вече на крак, кепенците на долния етаж бяха отворени. Ставайки от кушетката, която тази нощ се бе превърнала в истинско ложе от тръни, Каролайн изпита онзи прилив на духовна сила, който идва с настъпването на деня и подновяването на ежедневните грижи — идва за всички, освен за напълно отчаяните или за онези, които са на смъртен одър. Както обикновено тя се облече грижливо, като се опита да подреди косите с по такъв начин, че външният и вид с нищо да не показва онази безнадеждност, която цареше в душата и. Когато и двете бяха готови, Каролайн изглеждаше също тъй свежа, както и Шърли. Само погледът на мис Кийлдар бе по-жив, докато в очите на мис Хелстоун се четеше някакво униние.

— Днес ще поговоря с Мур за доста неща — бяха първите думи на Шърли, а по лицето й можеше да се види, че за нея животът бе изпълнен с интересни неща, очаквания и смисъл. — Той ще трябва да бъде подложен на кръстосан разпит — добави тя. — Подозирам, че си мисли, как умело ме е надхитрил. Така се отнасят мъжете към жените, като предполагат, че по този начин им спестяват болката. Въобразяват си, че ние не знаем къде са били те снощи, а ние пък знаем, че те не могат и да предположат къде сме били. Мъжете са на мнение, че жените имат ум на деца, а това съвсем не е така.

Тези думи бяха изречени от Шърли, докато тя се намираше пред огледалото и къдреше естествено чупливата си коса, като завиваше кичурите с пръсти. Тя поде същата тема след пет минути, докато Каролайн закопчаваше роклята и пристягаше колана й.

— Ако мъжете можеха да ни видят, такива каквито сме, щяха малко да се позачудят. Но най-умните, най-проницателните мъже често пъти живеят в някакво заблуждение спрямо жените — те не ги виждат в истинската и светлина, а ги възприемат погрешно, както в добрите, така и в лошите случаи. Добрата жена за тях е нещо причудливо — наполовина кукла, наполовина ангел, а лошата почти винаги е дявол. А когато ги слушаш да превъзнасят собствените си произведения, как боготворят героинята на някоя поема, на някой роман или пиеса, как я мислят за нещо прекрасно или божествено! Тя може да е прекрасна и божествена, но много често е доста изкуствена — фалшива като розата в най-хубавото ми боне ей там. Само ако кажех какво мисля по този въпрос, само ако разкриех мнението си за някои първокласни героини от първокласни произведения, къде щях да бъда тогава? Щях да бъда мъртва, и то след не повече от половин час просната под купчина камъни, запратени от отмъстителни ръце.

— Шърли, говорите толкова много, че не мога да ви закопчая — постойте малко мирно. В края на краищата героините на писателите са също толкова добри, колкото и героите на писателките.

— Нищо подобно. Един ден ще докажа това на страниците на някое списание, когато намеря повече свободно време, само че никога няма да го отпечатат. Ще ми съобщят, че ми благодарят за написаното, но за съжаление няма да могат да го използуват, и ще ме помолят да си го прибера от издателите.

— Сигурна съм, че не можете да пишете достатъчно умно. Вие не знаете достатъчно, не сте толкова образована, Шърли.

— Бог ми е свидетел, че не мога да възразя на думите ви, Кари — невежа съм като пън. Но имам само една утеха и тя е, че и вие не сте в по-добро положение от мен.

Двете слязоха за закуска.

— Питам се как ли са прекарали нощта мисис Прайър и Хортенз Мур — каза Каролайн като приготвяше кафето. — Каква егоистка съм! Изобщо не помислих за нито една от тях до този момент. Сигурно са чули цялата врява — Фийлдхед и домът на Хортенз са толкова наблизо. В подобни случаи Хортенз е много притеснителна, а несъмнено същото се отнася и за мисис Прайър.

— Повярвайте ми, Лина, Мур сигурно е намерил начин да я отведе по-далеч от това място. Тя си тръгна с мис Ман и той навярно я е оставил да прекара нощта в нейния дом. Що се отнася за мисис Прайър, признавам, че се тревожа за нея, но само след половин час ще отидем да я видим.

По това време новината за случилото се бе стигнала вече до всички в околността. Фани, която бе ходила до Фийлдхед за мляко, се върна задъхана с вестта, че посред нощ е имало битка край тъкачницата на Мур, и че около двадесет души са били убити. Докато Фани отсъствуваше, Елайза бе осведомена от чирака на месаря, че тъкачницата била изгорена до основи. И двете прислужници се втурнаха в гостната, за да съобщят тези ужасни новини на дамите, като прекъснаха своя ясен и точен разказ, за да изкажат твърдото си убеждение, че господарят трябва да е бил там — те били сигурни, че той и клисарят Томас снощи били излезли, за да се присъединят към мистър Мур и войниците; мистър Малоун също не се бил появявал в квартирата си от вчера следобед, а жената и децата на Джо Скот били изпаднали в ужас, защото не знаели какво е станало с главата на семейството.

Тези вести току-що бяха предадени, когато на вратата се почука и до нея застана момчето куриер от Фийлдхед, което бе пристигнало с голяма бързина и носеше бележка от мисис Прайър. Бележката бе писана набързо и в нея мисис Прайър умоляваше мис Кийлдар да се върне у дома си веднага, тъй като поради настъпилия смут в околността се налагало да бъдат издадени съответни разпореждания и във Фийлдхед, което било само по силите на господарката на дома. Следваше постскриптум, който съдържаше молба мис Хелстоун да не остава в дома на чичо си сама и предложение да придружи мис Кийлдар.

— По този въпрос няма две мнения — каза Шърли, като привърза на главата си собственото си боне, а след това изтича, за да донесе бонето на Каролайн.

— Но какво ще правят Фани и Елайза? Ами ако чичо ми се върне?

— Чичо ви няма да се върне скоро — сега той има друга работа. Ще галопира цял ден от Брайърфийлд до Стилброу, за да раздвижи съдиите в съда и офицерите в казармите. А Фани и Елайза могат да повикат жените на Джо Скот и на клисаря, за да не бъдат сами. Освен това сега вече не съществува никаква опасност — трябва да минат седмици, преди бунтовниците да могат отново да се съберат или да вземат решение за ново нападение. И ще се излъжа, ако Мур и мистър Хелстоун не се възползуват от снощния бунт, за да потушат всичко веднъж завинаги — те ще сплашат властите в Стилброу и ще ги накарат да вземат енергични мерки. Надявам се само, че не ще бъдат прекалено сурови и не ще преследват победените прекалено безмилостно.

— Робърт няма да бъде жесток, снощи се убедихме в това — каза Каролайн.

— Но ще бъде суров — отвърна Шърли, — както и чичо ви.

Забързани към Фийлдхед по пътеката през полята, двете видяха как пътят в далечината вече се оживява от необичайния поток от ездачи и пешеходци, запътили се към обикновено усамотената досега клисура. Когато стигнаха до имението, те намериха задните порти широко отворени, а дворът и кухнята препълнени с възбудени хора, дошли за млякото си — мъже, жени и деца, които мисис Джил, икономката, напразно се опитваше да убеди да приберат гюмовете си и да си вървят. (В Северна Англия съществува или порочно съществуваше обичай селските труженици, които живееха в земите на собственика на имението, да получават своето мляко и масло от мандрата на господарската къща, по чиито пасища пасеше едно стадо крави, предназначено за нуждите на хората от околността. Мис Кийлдар притежаваше такова стадо и всички крави в него бяха с повиснали гуши, отгледани със сочната трева и чистите води на Еърдейл. Шърли много се гордееше със загладения им вид и доброто им състояние.) Като разбра какво е положението и че е необходимо да се поразчисти домът от присъствието на толкова много народ, Шърли се провря сред потъналите в оживен разговор хора. Тя им пожела „добро утро“ с открита и спокойна непринуденост — това бе естественият й начин на поведение, когато се обръщаше към повече хора, особено ако тези хора принадлежаха към редиците на работниците; беше по-сдържана с равните на себе си и горда към тези, които стояха над нея. След това тя попита дали всички са претеглили млякото си и като разбра, че са го направили, заяви, че се питала какво още ги задържа тук.

— Ами приказваме си за битката, дето станала край тъкачницата ви, господарке — отвърна един мъж.

— Приказвате си! Много ви прилича! — каза Шърли. — Чудно нещо защо всички обичат толкова много да си приказват за това, което става — приказвате ако някои почине внезапно, приказвате, ако някъде избухне пожар, приказвате, ако някой собственик на тъкачница се провали, приказвате, ако го убият. Каква е ползата от приказките ви?

Няма нищо, което да допада на хората от по-низшите слоеве повече, отколкото някое истинско добродушно хокане. Те ненавиждат ласкателството, но изпитват наслада от честното поскастряне. Наричат го откровен разговор и изпитват искрено удоволствие да бъдат негов обект. Приятелската строгост в поздрава на мис Кийлдар само за секунда й спечели вниманието на цялата тълпа.

— Да не сме по-лоши от тия, дето са над нас, а? — попита с усмивка един мъж.

— Но и с нищо не сте по-добри. Вие, които трябва да сте пример за трудолюбие, обичате клюките повече от мързеливците. Изисканите богати хора, които нямат с какво да се занимават, могат отчасти да бъдат извинени, че си запълват времето по такъв начин. Но за вас, които трябва да печелите хляба си с пот на челото, няма никакво извинение.

— Туй е много интересно, господарке — значи като работим много, тогава не ни трябва почивка, тъй ли?

— Никаква почивка — бе незабавният отговор, — освен ако — добави „господарката“ с усмивка, която издайнически смекчаваше строгостта на думите и, — освен ако знаете по-добър начин да я прекарвате, отколкото да се събирате на ром и чай, ако сте жени, или на бира и с лула в уста, ако сте мъже, и да обсъждате слуховете за сметка на съседите си. Хайде, приятели — продължи тя, а тонът й от укоризнен внезапно премина в любезен, — покажете своето уважение към мен, като вземете гюмовете си и си идете по домовете. Днес очаквам да ме посетят няколко души и ще бъде неудобно, ако пътят към дома ми е задръстен с хора.

Жителите на Йоркшир са до такава степен податливи на убеждение, колкото са и непокорни срещу принуждението — дворът опустя за пет минути.

— Благодаря ви, приятели, и довиждане — каза Шърли, като затваряше портите, за да остане сама в притихналия двор.

Бих искала сега да чуя как и най-претенциозния лондончанин ще може да открие някакъв пропуск в Йоркширското възпитание! Ако човек погледне на тези така, както заслужават, ще види, че повечето момци и девойки от Уест Райдинг са истински господа и дами. Те могат да се разбунтуват само срещу превзетостта и суетната помпозност на лъжеаристократите.

След като влязоха през задната порта, младите дами преминаха през кухнята по пътя си към вестибюла. Мисис Прайър се спусна тичешком по дъбовите стъпала, за да ги посрещне. Изглеждаше много разтревожена — естествената руменина на лицето й сега бе преминала в бледност, а обикновено спокойните й, макар и плахи очи в този момент блуждаеха тревожно. Но тя не се впусна в бурни възклицания, не ги заля със забързан поток от думи за това, което се бе случило. Най-силното й вълнение бе поизбледняло с часовете на нощта, а утрото я изпълваше само с чувство на недоволство от самата себе си, че не бе в състояние да си наложи малко повече твърдост и хладнокръвие, които бяха много по-уместни в случая.

— Известно ви е — започна мисис Прайър с треперещ глас и с възможно най-съзнателното усилие да избегне преувеличаването в това, което щеше да каже, — че група бунтовници са нападнали снощи тъкачницата на мистър Мур. Шумът от стрелбата и безредиците се чуваше много ясно и никой от нас не мигна цяла нощ. Сама не зная как дочаках утрото. Още при първите слънчеви лъчи в двора започнаха да влизат и излизат хора; прислугата се обърна към мен за наставления и нареждания, а това съвсем не бе според моите възможности. Мисля, че мистър Мур е изпратил хора да получат провизии за войниците и другите мъже, които са участвували в защитата, както и превръзки за ранените. Не можех да поема отговорността да давам заповеди и да вземам мерки. Страхувам се, че подобно закъснение може да е навредило в някои от случаите, но това тук не е мой дом. Вие отсъствувахте мила мис Кийлдар — какво можех да направя?

— Никакви провизии ли не са изпратени? — попита Шърли, а лицето и до този момент ясно, благосклонно и спокойно дори когато бе хокала допреди малко млекарите, изведнъж пламна и притъмня.

— Мисля, че не, мила моя.

— И нищо за ранените — превръзки, вино, чаршафи — така ли?

— Мисля, че не. Не мога да ви кажа какво е направила мисис Джил, но на мен ми се струваше невъзможно да се осмеля да разполагам със собствеността ви, като започна да изпращам храна и дрехи на войниците — провизии за взвод войници ми звучи доста застрашително. Не попитах колко войници има в един взвод, но не можех да допусна да оплячкосат къщата просто ей така. Реших да постъпя по начина, който намирам за правилен. Но трябва да призная, че не успях добре да вникна в случая.

— Всичко е много просто и ясно — тези войници изложиха на риск живота си, за да защитят моята собственост и предполагам, че имат право да се възползуват от благодарността ми. А ранените са хора като нас и мисля, че сме длъжни да им помогнем. Мисис Джил!

Тя се извърна и извика с глас, който бе по-скоро отчетлив, отколкото мек. Той отекна между облицованите с дъб стени на вестибюла и кухненските врати по-ясно и от камбанен звън. Мисис Джил, която бе заета с приготвянето на хляба, се появи, като ръцете и престилката и свидетелствуваха, че току-що е излязла от кухнята — не бе посмяла да изчисти тестото от пръстите си, нито пък да изтупа брашното от дрехите си. Господарката и никога досега не бе повиквала някоя прислужница с подобен глас, с изключение на един път, когато бе видяла през прозореца Тартар да се бие с други две кучета, собственост на кираджии, като всяко едно от тях спокойно можеше да се мери с него по големина, макар не и по смелост, а господарите им стояха край тях и окуражаваха своите питомци, докато Тартар бе сам; тогава тя наистина бе повикала Джон така, сякаш бе настъпил денят на страшния съд; но още недочакала прислужника да се появи, беше изскочила навън без боне на главата си и след като бе заявила на кираджиите, че ги смята за хора в много по-малка степен от трите звяра, които се въргаляха в праха пред нея, сграбчила с две ръце шията на най-голямото куче, се бе опитала да го откъсне от раздраното и окървавено око на Тартар, около което се бяха впили отмъстителните зъби на противника му. Веднага се притекоха пет-шестима мъже, за да й помогнат, но Шърли изобщо не им благодари. „Ако имаха добри сърца, щяха да се притекат още в началото“ — заяви тя. Шърли не продума на никого до края деня, а часовете до вечерта прекара край камината в грижи за Тартар, който лежеше окървавен, схванат и отекъл върху една постелка в нозете й. От време на време тя тайничко проливаше по някоя сълза над него и нашепваше най-нежни думи на състрадание и привързаност, при чиято музика старият и покрит с белези воин и отвръщаше с признателност, като близваше ръката или сандала й наред със собствените си аленеещи рани. Що се отнася до Джон, седмици наред господарката му се държеше много хладно с него.

Припомнила си тази случка, мисис Джил се появи „цялата изтръпнала“, както самата тя се изрази. Без да се впуска в подробности и с твърд глас мис Кийлдар продължи с въпроси и нареждания. Гордият и дух бе дълбоко засегнат от това, че в подобен момент Фийлдхед бе проявил негостоприемството на една скъперническа колиба. Негодуванието на този дух можеше да се отгатне по развълнуваното й сърце — то яростно се бунтуваше под дантелите и коприната, които го покриваха.

— Колко време измина, откакто получихте известие от тъкачницата?

— Още няма час, мадам — утешително отвърна икономката.

— Цял час! Можехте да кажете и ден вместо час. Те сигурно вече са се обърнали към някое друго място за помощ. Веднага изпратете някой при тях, за да им каже, че всичко, което се намира в този дом, е на положение на мистър Мур, мистър Хелстоун и войниците. Направете с това!

Докато се изпълняваше заповедта, Шърли се отдалечи и застана до прозореца притихнала и необщителна. Когато мисис Джил се появи отново, господарката на Фийлдхед се обърна — по бледото й лице се бе разляла аленината, която се ражда от болезненото вълнение, а в погледа и мъждукаше онази искра, която гневът разпалва в тъмните очи.

— Всичко от килера за храна и избата за вино да се извади, да се натовари на коли и да се закара в клисурата. Ако в къщата няма достатъчно хляб или месо идете до хлебаря и месаря и им поръчайте да изпратят каквото могат — всъщност аз сама ще проверя.

Тя излезе.

— След малко всичко ще бъде наред, ще й мине след половин час — прошепна Каролайн на мисис Прайър. — Качете се горе, мила госпожо — съчувствено каза тя. — И опитайте се да се успокоите. Сигурна съм, че преди още да е изминал денят, Шърли ще обвинява себе си много повече, отколкото вас.

След още малко уверения и убеждения мис Хелстоун успя да успокои развълнуваната дама. Каролайн я придружи до стаята й, обещавайки да се върне отново, когато нещата се оправят, след което я напусна, за да види, както самата тя се изрази, „дали не може да бъде полезна с нещо“. Съвсем скоро се оказа, че може да бъде от голяма полза, тъй като свитата на прислугата във Фийлдхед съвсем не можеше да се нарече многобройна, а точно в този момент господарката бе намерила работа за всяка ръка, която й бе подчинена, както и за своите две ръце. Деликатното добродушие и сръчността, с които Каролайн се зае да помага на икономката и прислужниците (всички те бяха някак си поуплашени от необичайното настроение на своята господарка), веднага оказаха своето благотворно влияние, като това улесни помощниците и усмири главнокомандуващата. Някой случаен поглед или усмивка от страна на Каролайн незабавно предизвикваха същата усмивка и у Шърли. Каролайн тъкмо бе понесла една тежка кошница нагоре по стълбите откъм килера.

— Срамота! — извика Шърли, като се завтече към нея. — Ще си изкълчите ръката.

Тя грабна кошницата и сама я изнесе на двора. Когато се върна, гневният облак се бе разнесъл от лицето й, блясъкът в очите й се бе стопил, а мракът от челото й бе изчезнал — възвърна си обичайното приветливо и сърдечно отношение към околните, като усмиряваше огъня на духа си с малко от срама, породен от предишния й неоправдан гняв.

Тъкмо насочи вниманието си към товаренето на колата, когато в двора влезе един мъж и се доближи до нея, без тя да забележи.

— Надявам се, че тази сутрин мис Кийлдар се чувствува добре — каза той, като доста многозначително се взря в нейното все още пламнало от руменина лице.

Шърли го погледна, а след това отново насочи вниманието си към работата, без да му отговори. По устните й пробягна усмивка на задоволство, но тя я прикри. Мъжът повтори поздрава си, като се понаведе, за да могат думите му по-лесно да достигнат до ушите й.

— Чувствува се добре, ако наистина е добра — бе отговорът. — Същото се отнася и за мистър Мур, осмелявам се да отбележа. Ако трябва да бъда откровена, никак не се тревожа за него; някоя лека неприятност не би му се отразила никак зле. Поведението му е много странно — засега ще използувам тази дума, докато намерим повече време за подбиране на по-точни епитети, с които да охарактеризираме личността му. А междувременно мога ли да попитам какво го носи насам?

— Мистър Хелстоун и аз току-що получихме известието ви, че всичко във Фийлдхед е на наше разположение. Вземайки предвид липсата на ограничения в съставеното от вас благосклонно послание, ние преценихме, че ще се изложите на прекалено много грижи, и се убеждавам, че предположението ни се е оказало вярно. Ще си позволя да ви припомня, че ние не сме полк, а само половин дузина войници и още толкова цивилни. Позволете ми да съкратя част от тези твърде големи пратки.

Мис Кийлдар се изчерви, докато се смееше на собствената си прекалено ревностна щедрост и неточните си пресмятания. Мур също се засмя, макар и по-тихо. Също така тихо той нареди да свалят кошница след кошница от колата и да ги върнат обратно в килера.

— Това трябва да се разкаже на пастора — заяви той. — Ще има да го разправя! Какъв отличен армейски доставчик би излязло от мис Кийлдар! — отново се засмя той, като добави: — Всичко е точно така, както си го представях.

— Вие трябва да сте благодарен — каза Шърли, — вместо да ми се надсмивате. Какво можех да направя? Откъде можех да зная какъв е апетитът ви или колко души наброявате? От това, което знаех, си помислих, че има поне петдесет души за изхранване. Вие нищо не ми казахте, а освен това една молба да се изпратят провизии за войниците съвсем естествено кара човек да си мисли за големи неща.

— Сигурно е така — отбеляза Мур, като отправи още един от своите проницателни и спокойни погледи към притеснената Шърли. — А сега — продължи той, като се обърна към коларя — можеш да откараш останалото до клисурата. Товарът ти е вече доста поолекнал и сравнение с онова, което мис Кийлдар ти беше приготвила преди малко.

Докато колата напускаше с трополене двора, Шърли положи усилие да си възвърне присъствието на духа, а след това пожела да узнае какво е състоянието на ранените.

— Сред нас няма ранени — бе отговорът.

— Но вие сте ранен в слепоочието — намеси се един развълнуван и приглушен глас — гласът на Каролайн, която, скрила се в сянката на вратата и застанала зад едрата фигура на мисис Джил, до този момент бе убягнала от вниманието на Мур; когато тя проговори, погледат му се насочи към убежището й.

— Много сериозно ли сте ранен? — попита тя.

— Колкото когато си убодете пръста с игла за шиене.

— Вдигнете косата си, за да видим.

Той свали шапката си и направи това, което искаха от него; изпод кичурите се показа само една тясна ивица лейкопласт. Каролайн даде да се разбере с леко кимване на главата, че е удовлетворена, и изчезна в къщата.

— Откъде знае тя, че съм ранен? — попита Мур.

— От слуховете, несъмнено. Но Каролайн е прекалено добра, че проявява загриженост за състоянието ви. Що се отнася до мен, аз имах предвид други жертви, когато ви попитах за ранените — какви поражения са нанесени на противниците ви?

— Един от бунтовниците, или жертвите, както вие ги наричате бе убит, а ранените са шестима.

— Как постъпихте с тях?

— По начин, който вие самата ще одобрите. Незабавно им бе оказана медицинска помощ, а щом намерим две покрити коли и малко чиста слама, те ще бъдат откарани в Стилброу.

— Слама! На вас ви трябват легла и чаршафи. Веднага ще изпратя моята кола с всичко необходимо в нея. Сигурна съм, че мистър Йорк ще изпрати неговата.

— Правилно разсъждавате — той вече изяви желание за това. А мисис Йорк, която подобно на вас е склонна да счита разбойниците за мъченици, а мен и особено мистър Хелстоун за убийци, в този момент, струва ми се, е погълната изцяло от тежката задача да напълни колата с пухени дюшеци, възглавници, подложки, одеяла и какво ли не още. Жертвите съвсем не могат да се оплачат от липса на внимание, уверявам ви. Мистър Хол, любимият ви пастор, е при тях още от шест часа; поучава ги, моли се с тях и ги обслужва като милосърдна сестра. А добрата приятелка на Каролайн, мис Ейнли, тази изключително скромна стара мома, изпрати цял запас от марля и бинтове, който може да се сравни по мащаб с пратката от месо и вино на една друга дама.

— Достатъчно. А къде е сестра ви?

— На сигурно място. Настаних я за една нощ при мис Ман, а тази сутрин и двете се отправиха към Уъруд Уелс (място, добре известно с минералните си извори), където ще останат няколко седмици.

— А пък мистър Хелстоун ме настани у дома си! Вие мъжете се смятате за много умни! Приветствувам идеята ви и се надявам, че вкусът й, докато я предъвквате, ви доставя удоволствие. Каквито сте умни и разумни, защо не сте и всезнаещи в същото време? Как става така, че събитията се нижат под самите ви носове, а вие нищо не подозирате? Сигурно трябва да е така, в противен случай нямаше да изпитваме неповторимото удоволствие, че сте надхитрени. Да, приятелю, можете да се взирате в лицето ми колкото си щете, но нищо няма да прочетете там.

И действително Мур, изглежда, не разбираше нищо.

— Сега си мислите, че съм една опасна представителка на моя пол, нали?

— Най-малкото особена.

— А Каролайн — и тя ли е особена?

— Да, посвоему.

— Посвоему! Как посвоему!

— Вие я познавате толкова добре, колкото и аз.

— И тъй като я познавам, смея да твърдя, че тя не е нито ексцентрична, нито непокорна — не е ли така?

— Зависи…

— Но у нея няма нищо мъжко?

— Защо насочвате разговора все към нея? Нима я считате за ваша противоположност в това отношение?

— Това е вашето мнение несъмнено — но няма значение. У Каролайн няма нищо мъжко, нито пък е от онези жени, които преливат от енергия.

— Виждал съм я да избухва.

— Аз също съм я виждала, но не го е правила с мъжки плам. Нейното избухване е кратко, то е като искрящ пламък, който лумва, проблясва и изчезва…

— И я оставя изплашена от собствената й дързост. Описанието се отнася и за други, а не само за Каролайн.

— Това, което искам да кажа, е, че мис Хелстоун, макар да е крехка, покорна и искрена, все пак има в себе си сили да се противопостави дори на проникновението на мистър Мур.

— Какво сте направили вие двете? — изведнъж попита Мур.

— Закусвали ли сте?

— Каква е тази ваша обща тайна?

— Ако сте гладен, мисис Джил ще ви даде нещо да хапнете. Влезте в дъбовата гостна и дръпнете звънеца — ще ви обслужат както в някоя странноприемница. Ако пък предпочитате, можете да се върнете в клисурата.

— Нямам никакъв избор — трябва да се връщам. Довиждане. При първа възможност ще дойда да ви видя отново.

Глава XXI
Мисис Прайър

Докато Шърли разговаряше с Мур, Каролайн се качи на горния етаж при мисис Прайър. Тя завари тази дама дълбоко разтревожена. Мисис Прайър не би признала, че привързаността на мис Кийлдар е наранила чувствата й, но бе ясно, че някаква скрита болка не й даваше покой. За всеки друг, освен за човек с душа сродна на нейната тя щеше да изглежда безчувствена към кротките и нежни грижи, с които мис Хелстоун се стараеше да й вдъхне спокойствие. Но Каролайн знаеше, че макар и да изглеждаше незатрогната, мисис Прайър ги приемаше и ценеше, че те наистина й помагаха да се възстанови.

— Липсват ми самоувереност и решителност — каза тя най-накрая. — Никога не съм притежавала тези качества и въпреки това мисля, че мис Кийлдар досега би трябвало добре да е опознала характера ми, да е разбрала, че аз винаги изпитвам болезнена необходимост да постъпвам правилно, да правя добро. Способността ми да вземам решения бе поставена на необикновено изпитание и това ме обърка, особено след тревогите на изминалата нощ. Не бях в състояние да се осмеля да взема бързо решение вместо друг, но се надявам, че липсата ми на твърдост няма да има някакви сериозни последици.

На вратата леко се почука, след което тя се отвори наполовина.

— Каролайн, елате тук — тихо каза един глас.

Мис Хелстоун излезе. В коридора стоеше Шърли с вид на каещо се, засрамено и притихнало дете.

— Как е мисис Прайър? — попита тя.

— Доста помръкнала — отвърна Каролайн.

— Постъпих много зле с нея, много непочтително и неблагодарно — каза Шърли. — Колко невъзпитано бе от моя страна да се нахвърля върху нея по такъв начин, и то за нещо, за което тя няма никаква вина, а само е проявила малко повече съвестност. Но сега искрено съжалявам за постъпката си — предайте и това и я попитайте може ли да ми прости.

Каролайн изпълни заръката с огромно удоволствие. Мисис Прайър се надигна и се приближи до вратата. Тя ненавиждаше необузданото държане и се ужасяваше от него както всички скромни хора. Успя само да изрече с потрепващ глас:

— Влезте, мила моя.

Шърли влетя в стаята, сграбчи с ръце гувернантката си и докато сърдечно я целуваше, изрече:

— Знаете, че трябва да ми простите, мисис Прайър. Няма да мога да живея, ако между нас има неразбирателство.

— Няма какво да ви прощавам — бе отговорът. — Нека да забравим това, ако разрешите. От цялата работа стана още по-ясно, че изобщо не съм способна да направя нещо в трудни моменти.

Това болезнено чувство щеше да остане в съзнанието на мисис Прайър и никакво усилие от страна на Шърли или Каролайн не бе в състояние да го заличи. Тя можеше да прости на съгрешилата си питомка, но не и на своята невинност.

Мис Кийлдар, чиято съдба през цялата сутрин бе да е необходима навсякъде, след малко отново бе повикана долу. Първият посетител бе пасторът, който беше посрещнат с вълнение и с още по-голямо вълнение порицан. Той бе подготвен и за двете, а тъй като бе в отлично състояние на духа, прие и двете еднакво добре.

По време на краткото си посещение мистър Хелстоун съвсем забрави да попита за племенницата си — бунтът, бунтовниците, тъкачницата, съдиите и наследницата го вълнуваха твърде много, за да се сети за своята родственица. Той спомена за собственото си участие, както и за това на курата, в защитата на тъкачницата.

— Върху главите ни ще се изсипе фарисейският гняв заради участието ни в това дело — каза той, — но аз ще се опълча срещу всеки клеветник. Отидох там само за да подкрепя законността, да изпълня дълга си на мъж и британец — склонен съм да оприлича тези два образа с образите на свещеника и на левита, в най-възвишеният им смисъл. Вашият наемател Мур — продължи той — спечели одобрението ми. Не бих могъл да си представя по-хладнокръвен, нито пък по-решителен командир от него. Освен това този човек прояви проницателност и здрав разум — първо, като се показа напълно подготвен за последвалото събитие, а подир това, когато добре обмисленият план му донесе успех, като съумя да използува победата си така, че да не опетни името си. Сега някои от съдиите са доста уплашени и както всички страхливци на тяхно място искат да проявят жестокост. Мур ги усмирява с възхитително благоразумие. Доскоро той не се ползуваше с особено добро име в околността, но запомнете думите ми — общественото мнение ще се обърне сега в негова полза, хората ще разберат, че досега не са го оценявали достатъчно, и ще побързат да поправят грешката си. А когато Мур осъзнае, че хората са склонни да признаят неговите достойнства, изражението му ще стане много по-приветливо от онова, с което ни удостояваше досега.

Тъкмо когато мистър Хелстоун възнамеряваше да добави към речта си няколко полушеговити, полусериозни предупреждения към мис Кийлдар във връзка със слуховете за пристрастността й по отношение на нейния надарен наемател, едно позвъняване на вратата оповести пристигането на нов посетител, като осуети добронамерената му задявка. А когато се появи самият посетител, който бе един белокос възрастен господин с войнствено изражение и надменен поглед — с две думи, това бе нашият стар познайник и стар враг на пастора, мистър Йорк, — свещеникът левит грабна шапката си и след като отправи възможно най-краткото „сбогом“ към мис Кийлдар и възможно най-сдържаното кимване към госта й, си замина, без да се бави нито секунда повече.

Мистър Йорк съвсем не бе в добро разположение на духа. Той доста безцеремонно изложи мнението си за случилото се през нощта — Мур, съдиите, войниците, водачите на бунтовниците, всички те попаднаха под ударите на злъчните му нападки. Но най-силните епитети — а те наистина бяха цветът на богатия йоркширски речник — той запази за войнствуващите духовници, за кръвожадните и демонични пастор и курат. Според него това бе последната капка в чашата на църквата, която единствена носела вината за случилото се.

— Църквата — каза той — се озова в небрано лозе; сега е моментът тя да се сгромоляса, щом свещениците започнаха да се перчат сред войниците, да ръсят куршуми наляво и надясно и да отнемат живота на люде, много по-достойни от тях самите.

— А какво щеше да прави Мур, ако никой не му се бе притекъл на помощ? — попита Шърли.

— Да сърба каквото си е надробил.

— Което означава, че вие бихте го оставили сам лице в лице срещу тази тълпа. Добре. Той притежава голяма смелост, но дори и най-голямата смелост, която някога е изпълвала човешки гърди, едва ли би била от полза срещу двеста души.

— С него бяха войниците — тези клети роби, които продават собствената си кръв и проливат кръвта на другите за пари.

— Мнението ви за войниците е също толкова лошо, колкото и за свещениците. Според вас всички, които носят червени мундири, са изметът на Англия, а пък тези, които носят раса, са нейните измамници. Смятате, че мистър Мур е постъпил зле, като е призовал на помощ войската, а още по-зле, като е потърсил помощ и от другаде. Смисълът на думите ви се свежда до следното — той е трябвало да изостави тъкачницата и живота си в ръцете на тълпата от разярени луди, а мистър Хелстоун, както и всеки друг мъж от енорията, е трябвало да наблюдава разрушаването на постройката и посичането на собственика й, без да си мръдне пръста, за да ги спаси.

— Ако Мур се бе държал към хората си още от самото начало както подобава на един работодател, те никога нямаше да демонстрират чувствата си към него по този начин.

— Лесно ви е да говорите — възкликна мис Кийлдар, която бе започнала да се разгорещява, защитавайки каузата на наемателя си, — вие, чието семейство живее в Брайърмейнс от шест поколения насам, а хората тук са свикнали с вас от петдесет години, вие, който познавате всички техни странности, предразсъдъци и предпочитания. Наистина не ви е трудно да постъпвате така, че да не ги засягате. Но мистър Мур дойде тук като чужденец, той пристигна беден и без приятели, без никаква друга опора, освен собствените си сили, без нищо друго, което да му помогне да си проправи път, освен честта, способностите и трудолюбието. И наистина, каква чудовищна несправедливост от негова страна, че поставен сред такива условия, той не успя веднага да се хареса със своето по природа сериозно и сдържано поведение, че не се научи да се шегува, да се държи непринудено и сърдечно с непознатите селяни от околността, както постъпвате вие със съгражданите си! Непростим грях е, че когато въвеждаше подобренията в тъкачницата си, той не престъпи към това дело по възможно най-безопасния начин, че не направи промените си с необходимата деликатност, както би постъпил някой едър собственик! Нима той трябва да стане жертва на разгневената тълпа заради грешки от този род? Нима трябва да му се откаже дори и правото на самозащита? Нима тези, в чиито гърди туптят мъжки сърца (а мистър Хелстоун, говорете каквото си искате за него, притежава такова сърце), трябва да бъдат очерняни, защото са застанали до рамото му, защото са се осмелили да прегърнат каузата на един срещу двеста?

— Хайде, хайде, успокойте се — каза мистър Йорк, като се усмихна на разпалеността, с която Шърли бързо сипеше един след друг въпросите си.

— Да се успокоя! Нима трябва да слушам съвсем спокойно абсолютни глупости, дори опасни глупости? Не. Както знаете, мистър Йорк, аз ви уважавам много, но с някои от принципите ви не мога да се съглася. Целият този брътвеж — моля за извинение, но ще повторя израза си, — целият този брътвеж за войници и свещеници е безкрайно обиден за слуха ми. Цялото това нелепо и глупаво превъзнасяне на едно съсловие, независимо дали това са аристократи или демократи и оплюването на друго, било то на свещениците или военните, цялата придирчива несправедливост към отделни личности, били те монарси или просяци — от всичко това ми се повдига; противопоставянето на едно съсловие срещу друго, междупартийната омраза, тиранията, прикрита под маската на свободата — аз напълно, ги отхвърлям и не искам да имам нищо общо с тях. Вие се смятате за филантроп, мислите, че сте защитник на свободата, но знайте от мен едно — мистър Хол, пасторът на Нанъли, е много по-добър приятел на хората и на свободата, отколкото Хайрам Йорк, реформатора на Брайърфийлд.

Мистър Йорк не би изтърпял така безропотно подобен език, ако тези думи бяха отправени от някой мъж, нито пък би го понесъл, ако срещу него стояха определени дами. Но Шърли той смяташе едновременно за честна и красива и искреният й гняв го забавляваше. Освен това изпитваше тайно удоволствие, когато я слушаше да защитава наемателя си, тъй като веднъж вече намекнахме, че бе взел интересите на Мур доста присърце. Нещо повече — ако желаеше да й отмъсти за суровите укори, той знаеше, че притежава средствата за това — според него само една дума щеше да бъде достатъчна, за да я усмири и да възпре потока й от упреци, да залее откритото й чело с румените багри на срама и да потули блясъка на очите й зад спуснатите мигли и клепачи.

— Какво още имате да кажете? — попита той, след като Шърли млъкна за малко, по-скоро за да си поеме дъх, отколкото, за да покаже, че е изчерпала темата и усърдието си.

— Да кажа, мистър Йорк! — възкликна тя, като междувременно крачеше неспокойно от единия до другия край на дъбовата гостна. — Да кажа? Имам да кажа много неща, стига да съумея да ги изразя ясно, което никога не ми се удава. Трябва да ви кажа, че вашите възгледи, както и тези на най-крайните политици, са такива, каквито могат да имат само хора без никакво чувство за отговорност, че те са чисто и просто възгледи на опозиционер, а тяхната цел е само да бъдат разгласявани наляво и надясно без никакво намерение да бъдат реализирани. Ако утре станете министър-председател на Англия, то вие веднага ще се откажете от тях. Критикувате Мур, че е защитил тъкачницата си, но само ако бяхте на негово място, честта и разума не биха ви позволили да постъпите другояче, а единствено така, както постъпи и той. Критикувате мистър Хелстоун за всичко, което върши — наистина мистър Хелстоун има трески за дялане, понякога постъпва неправилно, но много по-често е прав. Ако бяхте ръкоположен за викарий на Брайърфийлд, съвсем нямаше да мислите, че е лесно да се вършат всички онези дела за доброто на енорията, предначертани и изпълнявани от вашия предшественик. Питам се защо хората не могат да съдят по-справедливо един за друг и за себе си. Когато чувам господата Малоун и Дън да се надприказват за авторитета на църквата, за достойнството и претенциите на духовенството, за уважението, което им се полага като свещеници, когато чувам изблиците на дребнавата им ненавист към сектантите, когато ставам свидетелка на глупавата им и тесногръда ревност и самонадеяност, когато бръщолевенето им за общоприети условности, традиции и суеверия звучи в ушите ми, когато виждам наглото им отношение спрямо бедните и често пъти унизителната им сервилност пред богатите, тогава си мисля, че официалната църква наистина се намира в окаяно състояние и че тя и синовете й изпитват остра нужда от реформи. Като извръщам с болка поглед от камбанарията на църквата — да, изпълнен със същата онази болка, залегнала в душата на църковния настоятел, които чувствува наложителността от нова мазилка, но не разполага със средства, за да закупи вар, — си припомням излишния ви сарказъм по отношение на „охранените епископи“, „разглезените пастори“, „позастарялата майка — църква“ и прочие. Спомням си негодуванието ви срещу всеки, който се различава от вас, метежното ви презрение спрямо съсловия и отделни личности, без дори да сте опитвали да вземете под внимание обстоятелствата или изкушенията. В такива мигове, мистър Йорк, сърцето ми се свива от съмнения дали съществуват хора, които са достатъчно милосърдни, благоразумни и справедливи, за да бъдат натоварени със задачата за реформи. Но аз определено не смятам, че вие сте един от тях.

— Нямате добро мнение за мен, мис Шърли — никога преди не сте ми говорили така.

— Никога не съм имала тази възможност. Но вечери наред съм седяла на табуретката до креслото ви в задната стая в Брайърмейнс вслушана с вълнение в думите ви, като едновременно съм се възхищавала и опълчвала срещу тях. Мисля си, че вие сте един прекрасен стар йоркширец, сър — гордея се, че съм родена в същата енория и графство, където сте роден и вие. Вие сте честен, горд и независим като скала, чиято основа се намира в морските дълбини, но сте също така рязък, груб, тесногръд и немилостив.

— Не и към бедните, девойко, нито пък към слабите по тази земя, а само към гордите и надменните.

— А с какво право, сър, определяте тези различни? Няма по-горд и по-надменен човек от вас. Лесно е да водите спокоен разговор с тези, които са под вас, но сте твърде високомерен, твърде амбициозен и ревнив, за да бъдете възпитан и към онези, които стоят над вас, но вие всички си приличате. Хелстоун е също тъй горд и предубеден. Мур, макар по-справедлив и по-внимателен, отколкото двама ви е пастора, е все пак високомерен, строг и що се отнася до интересите на обществото, егоистичен. Добре е, че съществуват и хора като мистър Хол — хора с големи и добри сърца, които могат да обичат всички, могат да простят на другите, че са по-богати, по-преуспели или по-силни от тях самите. Подобни хора не са толкова оригинални и не притежават такава сила на характера, каквато имате вие, но са по-добри приятели на човешкия род.

— Е, и кога ще бъде събитието?

— Кое събитие?

— Годежът.

— Чий годеж?

— Ами че този на мистър Робърт Жерар Мур от клисурата с мис Кийлдар, дъщеря и наследница на покойния Чарлс Кейв Кийлдар от имението Фийлдхед.

Шърли впери очи в мистър Йорк и руменина заля цялото й лице. Но пламъчето в погледа й не трепна — продължаваше да гори непоколебимо; да, в този пламък имаше нещо дълбоко.

— Това е отмъщението ви — продума бавно тя, а после добави: — Нима този съюз е недостоен за потомката на покойния Чарлс Кейв Кийлдар?

— Дете мое, Мур е истински джентълмен — кръвта му е чиста и древна както моята или вашата.

— Значи и двамата отдаваме значение на древната кръв. Притежаваме семейна гордост, въпреки че единият нас е републиканец, така ли?

Йорк леко й се поклони. Устните му останаха затворени, но в погледа му можеше да се прочете утвърдителният отговор на този въпрос. Да, той притежаваше семейна гордост — човек можеше да се убеди в това от цялостното му поведение.

— Мур наистина е джентълмен — като ехо потвърди Шърли, вдигнала нагоре глава с изящество и задоволство.

После замълча — думите сякаш се трупаха на езика й, но тя не ги произнасяше. В този миг видът й бе твърде красноречив. Мистър Йорк напразно се мъчеше да прочете какво казва той. Думите бяха там — видими, но непреводими, сякаш Шърли бе поема — пламенен стих на непознат език. Но този стих съвсем не разказваше някаква обикновена история, не бе и естествен изблик на чувства, нито пък обичайно любовно признание — това бе очевидно. Той бе нещо друго, по-дълбоко, по-сложно, отколкото мистър Йорк предполагаше. Събеседникът й разбра, че отмъщението му не постигна целта си, разбра, че Шърли тържествуваше — бе го уловила в грешка, объркан и озадачен. Насладата от този миг изпита тя, а не той.

— И ако Мур е джентълмен, вие можете да бъдете само една истинска дама, следователно…

— Следователно в нашия съюз няма да има неравенство, така ли?

— Точно така.

— Благодаря за благословията ви. А ще ме отдадете ли на моя жених в църквата, когато сменя името Кийлдар с това на Мур?

Вместо да отговори, мистър Йорк впери объркан поглед в нея. Той не можеше да отгатне значението на нейното изражение — сериозно ли говореше, или се шегуваше? В подвижните черти на лицето и се преплитаха намерения и чувства, закачливост и насмешка.

— Не мога да ви разбера — каза той, като се обърна да си върви.

Тя се засмя:

— Кураж, сър — не сте сам в неведението си, но предполагам, че ако Мур ме разбира, това ще е достатъчно, нали?

— Отсега нататък Мур да се оправя сам — нито ще му се меся, нито ще се занимавам повече с него.

Изглежда, на Шърли и хрумна някаква нова мисъл, защото изражението и се промени като с магическа пръчка — с внезапно потъмнял поглед под свъсените си вежди тя попита:

— А кой ви е канил да се месите? Нима ме разпитвате по нечия заръка?

— Пази боже! Който ще се жени за вас, трябва много да внимава! Задръжте въпросите си за Робърт — аз повече няма да отговарям на тях. Сбогом, момиче!

Тъй като денят бе хубав или поне приятен (слънцето се бе скрило зад тънка пелена от облаци, а по хълмовете се синееше лека мъгла, която обаче не криеше хлад или влага), докато Шърли бе заета с посетителите си, Каролайн успя да убеди мисис Прайър да вземе бонето и летния си шал и да излезе на разходка с нея нагоре към стесняващия се край на клисурата.

На това място двата противоположни склона се приближаваха един към друг и обрасли с шубраци и неизбуяли дъбове, оформяха горско дефиле, по чието дъно откъм тъкачницата се спускаше потокът, който следваше своето неравно и неспокойно русло, преодолявайки множество камъни, блъскайки се в начупени брегове, в схватка с оголени корени на дървета, разпенен и бълбукащ, поел борбено по своя път. Тук, на около половин час път от тъкачницата, човек можеше да изпита завладяващо усещане за самота — можеше да го открие в сянката на необезпокояваните дървета и в песента на птиците, за които тази сянка беше дом. Пътят до това място съвсем не бе отъпкан — свежите горски цветя служеха за доказателство, че тук рядко стъпва човешки крак. Човек би си помислил, че многобройните диви рози напъпваха, разцъфтяваха и увяхваха под погледа на усамотението, сякаш бяха жители на султански харем. Тук цветовете на камбанките пленяваха с лазурната си синевина, а осеяната с бели цветчета поляна приличаше на къс обсипано със звезди небе.

Мисис Прайър обичаше тихите разходки — тя винаги странеше от големите пътища и избираше непознатите пътеки. В подобни случаи предпочиташе да има до себе си някой спътник, защото в моменти на усамотение изпитваше безпокойство — някакъв смътен страх от смущаващи срещи нарушаваше за нея насладата от самотните скитания. Но с Каролайн тя не се боеше — напуснеше ли веднъж границите на всякаква човешка обител и потопеше ли се в спокойните владелия на природата, придружавана от своята млада приятелка, в съзнанието и изражението й сякаш се прокрадваше някаква благотворна промяна. Когато бе с Каролайн — и то само с Каролайн, — човек би казал, че от сърцето й се откъсваше тежък товар, че от челото й се смъкваше някакъв воал, а духът й се отърсваше от оковите си. Когато бе с нея, тя ставаше ведра, а понякога дори нежна; с нея споделяше това, което знаеше, пред нея разкриваше част от преживяванията си, даваше й възможност да съди какъв живот бе водила, какво е било възпитанието й, докъде се простира интелигентността й, как и къде са уязвими чувствата й.

Днес например, докато вървяха рамо до рамо, мисис Прайър разговаряше със спътницата си за различните птици, които пееха по дърветата, отгатваше видовете им, разказваше за начина им на живот и за техните особености. Изглежда, бе добре запозната с английското естествознание. Назова всички диви цветя по пътя; всички тревички, които се подаваха иззад камъните или пък надничаха от пукнатините в старите зидове, останали до този момент незабелязани за Каролайн, сега бяха назовани по име, като това бе съпътствувано от по няколко думи за техните свойства. Стана ясно, че мисис Прайър бе изучила в подробности растителния свят по английските поляни и гори. Когато се изкачиха до най-високата част на дефилето, те седнаха заедно върху обрасла с мъх скала, подала се над земята в основата на стръмен зелен хълм. Мисис Прайър се огледа наоколо и започна да разказва за околността, за това как е изглеждала тя в нейните очи преди много години. Спомена за промените в нея и я сравни с други места в Англия. В сдържания, но необикновено свеж език на нейните описания се прокрадваше усет към живописното, познаване на красивото и обикновеното, способност да съпоставя примитивното с цивилизованото, величавото с посредственото и това придаваше на думите й една очарователна и жива описателност, която бе колкото приятна, толкова и непретенциозна.

Благоговейното удоволствие, с което Каролайн слушаше — толкова искрено, толкова кротко и при все това толкова видно, — предизвика леко оживление у по-възрастната дама. Едва ли често се случваше тя, чиято външност излъчваше хладина и сдържаност, свенливост и необщителност, да узнае какво означава да събудиш, у тази, към която изпитваш привързаност, чувство и искрена обич и почтителна възхита. Без съмнение приятно бе усещането, че едно младо момиче, за което, ако можеше да се съди по развълнувания й поглед и изражение, тя бе разтворила душата си с най-топли чувства, я гледаше с уважение като своя учителка и се уповаваше на нея като на своя приятелка. С малко повече пристрастие, отколкото обикновено си позволяваше да прояви, мисис Прайър каза, навеждайки се към младата си спътница, за да отмести от челото й една светлокафява къдрица, изплъзнала се от придържащия я гребен:

— Надявам се, че лекият ветрец откъм хълма ще ви подействува добре, мила Каролайн — бих искала да видя повече цвят по страните ви. А може би вие винаги сте били бледа?

— Някога имах румени страни — отвърна мис Хелстоун с усмивка. — Спомням си преди година, преди две години, че когато се взирах в огледалото, лицето, което ме гледаше оттам, бе различно от това, което виждам сега — бе по-закръглено и по-розово. Но когато сме млади — добави осемнадесетгодишната девойка, — тогава мислите ни са безгрижни, а животът ни — лесен.

— Нима — продължи мисис Прайър, като положи усилие да преодолее тираничната стеснителност, която и пречеше, дори и при сегашните обстоятелства, да се опита да надникне в нечия чужда душа — нима на вашата възраст вие се терзаете от мисли за бъдещето? Повярвайте ми недейте — оставете утрешния ден сам да се погрижи за всичко.

— Права сте мила госпожо, защото наистина не бъдещето ме измъчва. Злините на настоящето понякога са толкова потискащи, прекалено потискащи, и аз копнея да избавя от тях.

— Искате да кажете, че злините на настоящето… може би чичо ви не е… може би ви е трудно да разберете… да не би той да не проявява желание…

Мисис Прайър не успя да довърши изречението си. Тя не намери сили да попита дали мистър Хелстоун е прекалено строг с племенницата си, но Каролайн разбра всичко.

— О, това е нищо — отвърна тя. — Много добре се разбирам с чичо си — ние никога не се караме. Не мога да го нарека строг, защото той никога не ме порицава. Понякога ми се иска някой на този свят да ме обича, но не бих казала, че непременно желая чичо ми да проявява повече обич към мен, отколкото сега. Като дете сигурно съм изпитвала нужда от внимание — само прислужниците бяха внимателни с мен. Но пък когато хората продължително време са безразлични към нас, то и ние ставаме равнодушни към безразличието им. Чичо ми просто си е такъв — не обръща много внимание на жените и девойките, освен ако те не са дами, с които се среща в компания. Не е в състояние да се промени, а и аз нямам желание да го видя променен поне що се отнася до поведението му към мен. Мисля си, че просто бих се притеснила и уплашила, ако ми засвидетелствуваше повече обич. Но знаете ли, мисис Прайър, животът ми в този дом тече само за да отброявам изминалите дни. Часовете се изнизват и аз някак си се преборвам с тях, но това не означава, че живея истински. Понасям съществуванието си, но много рядко изпитвам наслада от него. Откакто се появихте вие и мис Кийлдар, бих казала, че съм по-щастлива, но това няма да отговаря напълно на истината.

Думите и бяха последвани от пауза.

— Защо да не отговаря? Вие обичате мис Кийлдар, нали?

— Да, много. Харесвам я и същевременно и се възхищавам. Но самата аз се намирам в много тежко положение и не мога да ви разкрия причината за това. Искам да се махна от това място и да забравя всичко.

— Бяхте ми казали преди време, че искате да станете гувернантка. Но ако си спомняте, мила моя, тогава аз не ви окуражих. През една голяма част от живота си съм била гувернантка. За мен бе цяло щастие, че попаднах на мис Кийлдар — способностите й, както и милото й благоразположение неимоверно много улесниха задълженията ми. Но в по-младите ми години, преди да се омъжа, изпитанията ми бяха много тежки и сурови. Не бих искала… не бих искала и вие да се подложите на нещо подобно. Съдбата ме отведе в едно семейство с големи претенции за знатно потекло и духовна извисеност, чиито членове вярваха също така, че те всички „са белязани“ с необикновения дар на „божието благоволение“, че са духовно възродени и че душите им са подвластни на някакви особени заповеди. Още от самото начало ми дадоха да разбера, че „стоя под тях“, което означаваше, че не бих могла да очаквам привързаност от тяхна страна. Съвсем не криеха от мен, че ме смятат за „бреме“ и „пречка в обществото“. Разбрах, че господата ме считат за „недостойна жена“ и че им бе забранено да ми оказват вниманието, което се полага на съществата от моя пол. От друга страна, ги дразнех с това, че „постоянно се въртя пред очите им“. Дамите също ми дадоха да разбера, че ме смятат за „досадница“. Прислужниците, както стана ясно, ме „ненавиждаха“, но и досега не зная защо. Що се отнася до моите възпитаници, беше ми заявено, че „колкото и да се привържат към мен, колкото и големи да са грижите ми за тях, те никога няма да бъдат мои приятели“. Беше ми намекнато, че трябва „да живея сама и никога да не прекрачвам невидимата, но ясно изразена граница, която очертава различията между мен и моите работодатели“. Животът ми в този дом бе скучен и самотен, с много ограничения, нерадостен и труден. Мъчителното потискане на духовния живец, непрестанният копнеж за приятелска топлота и домашен уют, породени от това състояние на нещата, не след дълго започнаха да оказват пагубно влияние върху здравословното ми състояние и то доста се влоши. Господарката на дома ми заяви съвсем хладно, че съм станала жертва на „наранената си суета“. Тя намекна, че ако не съм положела усилия да поохладя „безбожното си недоволство“, ако не съм престанела да негодувам против божията воля и не съм проявяла съответната хрисимост, подхождаща на положението ми, то съвсем сигурно умът ми „щял да се разбие“ върху същата онази скала, която носела следи от гибелта на повечето от моите посестрими — скалата на болезнената самомнителност, — и че съм щяла да свърша в някоя лудница. Изобщо не отговорих на мисис Хардман, защото щеше да е безсмислено. Но един ден споделих някои свои схващания с най-голямата и дъщеря, при което получих следния отговор: тя призна, че имало несгоди в положението на една гувернантка, и заяви още, при това по начин, който и сега, когато си го припомням, ме кара да се усмихвам, че „несъмнено тези жени трябвало да понасят известни изпитания, но това трябвало да бъде така“. Тя (мис Х.) не изрази нито мнение, нито надежда, нито дори желание да види тези променени, тъй като дълбоката вътрешна същност на английските традиции, чувства и предубеждения съвсем не оправдавала подобна промяна. Гувернантките, отбеляза тя, трябвало да бъдат държани „на разстояние“ — това бил единственият начин да се подчертаят онези различия, които изисквали сдържаността на английските обноски и благоприличието на английските семейства. Спомням си, че въздъхнах, когато мис Хардман се отдалечи от леглото ми — тя дочу това и като се извърна, каза безжалостно: „Страхувам се, мис Грей, че напълно сте наследили най-лошия грях на нашата и без това грешна природа — греха на гордостта. Вие сте горда, което означава, че сте и неблагодарна. Майка ми ви плаща доста добре и ако притежавахте поне малко ум, щяхте с благодарност да понасяте много от онова, което не е леко за вършене и е трудно за понасяне, тъй като получавате съответното възнаграждение за него.“ Мис Хардман, мила моя, бе една много своенравна млада дама с ярко изявени дарби. Аристократите несъмнено стоят по-високо от нас — физически, морално и умствено; като заклета консерваторка не мога да не призная това. Не бих могла да опиша достойнството в тона и поведението й, когато ми говореше по този начин, и все пак ми се струваше, че у нея имаше доста егоизъм, мила моя. По правило никога не злословя по адрес на тези, които стоят по-високо от мен по ранг, но все пак мисля, че тя постъпи малко егоистично.

Спомням си — продължи мисис Прайър след кратка пауза — още едно от наблюденията на мис Х., което тя изричаше с доста голяма помпозност. „НИЕ — казваше тя — НИЕ се нуждаем от неблагоразумието, необуздаността, грешките и дори престъпленията на известен брой бащи, за да посеят семената, от които да пожънем реколта от гувернантки. Дъщерите на търговците, колкото и добре да са образовани, са от по-низше потекло и като такива са неподходящи да населяват домовете ни или пък да бъдат наставнички на умовете и личностите на нашите деца. Винаги ще предпочитаме да виждаме край нашите деца личности, родени и възпитани поне отчасти със същата изтънченост, с която сме били отгледани и ние.“

— Вероятно мис Хардман се е смятала за нещо повече от себеподобните си, госпожо, щом е поддържала мнението, че техните нещастия, дори грехове, са били необходими, за да може тя да ги използува в свой интерес. Казвате, че била религиозна — сигурно религията и е била тази на фарисеина, който благодари на бога, че не е като другите, нито дори като онзи митар[1].

— Да не обсъждаме това, мила моя. Бих желала да съм последният човек, който да всели в ума ви чувство на неудовлетворение от житейската ви съдба или пък завист и неподчинение към по-висшестоящите от вас. Безрезервното подчинение пред властта, добросъвестната почит към по-добрите от нас (в което определение, разбира се, включвам по-висшите съсловия) са според мен абсолютно необходими за добруването на всяко общество. С това, мила моя, искам да ви кажа да не правите опити да ставате гувернантка, тъй като задълженията на тази професия са прекалено тежки за вашия организъм. Не бих изрекла нито една непочтителна дума срещу мисис или мис Хардман, но само като си припомня своя собствен опит, не мога да не си помисля, че ако вие попаднехте под тяхна власт, сигурно бихте се съпротивлявали с всички сили на орисията си, а тогава щяхте да залинеете и отслабнете прекалено много, за да сте в състояние да изпълнявате задълженията си; щяхте да се върнете в своя дом, ако все още можехте да разчитате на такъв, съвсем съсипана. След това биха настъпили дълги изнурителни години, чието бреме щяхте да почувствувате само вие, клетата, и най-близките ви приятелки, а след това туберкулозата щеше да сложи край на тези тъжни страници. Това е пътят на много житейски съдби — не бих искала и с вас да стане същото. Мила моя, нека се разходим малко, ако нямате нищо против.

Те станаха и бавно закрачиха по естествената зелена тераса, която граничеше с пропастта.

— Мила моя — не след дълго проговори мисис Прайър, а в тона и се долавяше известно смущение, — младите особено тези, към които природата е била благосклонна… нерядко… често… очакват… стремят се към женитбата като завършек, като крайна цел на мечтите си.

На това място тя спря. Каролайн с готовност и се притече на помощ, проявявайки много повече самообладание и смелост от събеседничката си в обсъждането на трудната тема, която бе повдигната.

— Така е и това е съвсем естествено — отвърна тя с подчертано спокойствие, което смути мисис Прайър. — Те се стремят към женитба с някого, когото обичат, и това е най-доброто… единственото добро нещо, което съдбата може да им донесе. Нима не съм права?

— О, мила моя! — възкликна мисис Прайър, като сграбчи ръцете й.

Отново се възцари мълчание. Каролайн отправи своя търсещ, изпитателен поглед към лицето на приятелката си, върху което бе изписано огромно вълнение.

— Мила моя — промълви мисис Прайър, — животът е една илюзия.

— Но не и любовта! Любовта е истинска — най-истинското, най-дълготрайното, най-сладкото и същевременно най-горчивото нещо, което познаваме.

— Да, мила, много е горчива. Казват, че е силна, силна като смъртта. Повечето от житейските илюзии са силни. Що се отнася до сладостта им — нищо не е по-преходно. Присъствието на любовта е мимолетно — то трае колкото едно мигване на окото, а жилото остава завинаги. Болката може да се стопи със зората на вечността, но винаги измъчва, чак до непрогледната нощ на небитието.

— Да, винаги измъчва — съгласи се Каролайн — освен ако в любовта има взаимност.

— Взаимност в любовта! Мила моя, любовните романи са вредни. Надявам се, че не ги четете, нали?

— Само понякога, когато успея да намеря някой от тях. Но ако се съди по начина, по който разглеждат любовта, техните автори, изглежда, не знаят много за нея.

— Не знаят нищо, мила! — енергично се съгласи мисис Прайър. — Нито пък за брака. Едва ли съществуват достатъчно силни думи, които да осъдят неверните картини, пресъздадени от тях. Те са далеч от действителността — в тях само се описва мамещата зеленина по повърхността на блатото, а не се казва нищо истинско за калта на отчаянието под нея.

— Но невинаги всичко е само кал — възпротиви се Каролайн. — Има и щастливи бракове. Ако обичта е взаимна и искрена и съществува хармония, този брак трябва да е щастлив.

— Но никога не е напълно щастлив. Не е възможно двама души да бъдат изцяло като един. Вероятно съществува възможност за разбирателство при определени обстоятелства, които обаче рядко се оказват налице. Но по-добре е човек да не рискува, защото може да се получи някоя съдбоносна грешка. Бъдете доволна, мила моя — нека всички хора, които са сами, бъдат доволни от свободата си.

— Вие просто като ехо повтаряте думите на чичо ми! — възкликна Каролайн с изумление. — Говорите като мисис Йорк, когато духът й се е отдал на мрачни помисли, като мис Ман, когато е изпаднала в някое от своите кисели и хипохондрични настроения. Но това ужасно!

— Не, просто самата истина. О, дете! До този момент вие сте живели само в приятното утро на живота — жежкото и изнурително пладне, тъжната вечер и мрачната нощ далеч още не са настъпили за вас. Казвате, че мистър Хелстоун говори като мен. Питам се как ли би говорила мисис Хелстоун, ако бе още жива. Но тя почина!

— Уви! И моите собствени майка и баща… — възкликна Каролайн, сполетяна от мрачни спомени.

— Какво е станало с тях?

— Никога ли не съм ви казвала, че те са се разделили?

— Слушала съм за това.

— Сигурно са били много нещастни.

— Сама виждате, че всички факти доказват правотата на моите думи, че бракът не трябва да съществува.

— Трябва, мила моя, дори и само за да докаже, че този живот е просто едно непрестанно изпитание, от което няма почивка и за което няма никаква отплата.

— А вашият брак, мисис Прайър?

Мисис Прайър се сви и потрепери сякаш някои грубо бе дръпнал оголен нерв. Каролайн почувствува, че се бе докоснала до нещо, което не бе в състояние да понесе и най-лекия допир.

— Имах нещастен брак — отвърна по-възрастната дама, когато най-сетне събра достатъчно кураж. — И все пак… — поколеба се тя.

— И все пак — подхвана Каролайн — не толкова непоправимо злощастен?

— Поне не в плодовете, които даде. Не — добави тя вече с посмекчен тон. — Бог слага по малко от балсама на милосърдието дори и в съда на най-разяждащата мъка. Той може така да обърне събитията, че от онова наше сляпо и прибързано деяние, от което идва проклятието на половината ни живот, да потече благословията за останалата част от него. А и аз притежавам по-особен характер, трябва да призная това — съвсем не е лек, не предразполага към общителност, понякога е дори ексцентричен. По-добре щеше да бъде, ако никога не бях се омъжвала. Природата ми не е такава, че лесно да се намери двойник за нея, нито пък съществува вероятността да се сближа с някого, който е моя противоположност. Добре съзнавах собствената си неприемливост. Ако не бях толкова нещастна като гувернантка, никога нямаше да се омъжа. А след това…

Мисис Прайър прочете в погледа на Каролайн молба да продължи. Очите на девойката я умоляваха да разпръсне гъстия облак на отчаянието, с който предишните й думи бяха забулили живота.

— А освен това, мила моя, мистър… тоест човекът, за когото се омъжих, бе може би доста голямо изключение от останалите мъже. Надявам се поне, че малцина са преживели това, което съм изпитала аз, или поне малцина са понасяли страданието си като мен. То почти ме доведе до умопомрачение — надежда не виждах отникъде, а облекчението бе недостижимо. Но, мила моя, не искам да ви обезсърчавам, а единствено да ви предупредя и да ви докажа, че самотният човек не трябва да гори от желание да промени положението си, тъй като това може да доведе само до беди.

— Благодаря ви, мила госпожо. Добре разбирам безкористните ви намерения, но за мен не съществува опасност да изпадна в грешката, за която намеквате. Съвсем не мисля за женитба и поради тази причина искам да вложа енергията си в някое друго начинание.

— Изслушайте ме внимателно, мила. Добре съм обмислила това, което ще кажа, и то още от мига, когато споменахте за пръв път, че желаете да се заемете с нещо. Известно ви е, че в момента живея при мис Кийлдар в качеството си на нейна компаньонка — ако тя се омъжи (а много неща ме навеждат на мисълта, че тя ще направи това не след дълго), тогава необходимостта от моето присъствие ще отпадне. Трябва да ви кажа, че разполагам с известна сума, която е резултат отчасти на моите спестявания, отчасти на едно наследство отпреди няколко години. Когато и да напусна Фийлдхед, ще си имам собствен дом, но не бих понесла да живея сама. Нямам такива родственици, които бих могла да поканя да живеят с мен, а вие сигурно сте забелязали, както и аз самата заявих, че моите вкусове и навици си имат своите особености. Не е нужно да ви казвам, мила моя, че съм привързана към вас. С вас съм много по-щастлива, отколкото някога съм била, с което и да е друго живо същество (тези думи бяха произнесени с многозначителен тон). Вашата компания ще бъде за мен много скъпа привилегия — неоценима привилегия, разтуха, благословия. Ще дойдете тогава с мен, Каролайн, нали няма да ми откажете? Мога ли да мисля, че ще ме обикнете?

След тези два внезапни въпроса тя замълча.

— Аз наистина ви обичам — бе отговорът. — Бих могла да живея с вас. Но вие сте прекалено добра…

— Всичко, което притежавам — продължи мисис Прайър — ще оставя на вас. Вие ще бъдете осигурена, но никога не казвайте отново, че съм прекалено добра. Сърцето ми се къса при тези думи, дете!

— Но, мила госпожо, тази щедрост, на която аз нямам никакво право…

— Спрете! Не трябва да говорите за това — има неща, за които не можем да понесем да се говори. О! Късно е да се започне отново, но може би пред мен има още няколко години — никога не ще мога да залича миналото, ала може би една малка част от бъдещето ще ми принадлежи!

Мисис Прайър изглеждаше много развълнувана — едри сълзи се появиха в очите й и се търкулнаха по бузите й. Каролайн я целуна, както винаги мила и приветлива, и нежно й каза:

— Много ви обичам. Не плачете.

Но, изглежда, мисис Прайър бе напълно съкрушена — тя седна, скри глава в коленете си и зарида на висок глас. Нищо не бе в състояние да я успокои, докато не стихнеше бушуващата в нея буря. Най-сетне терзанията й преминаха.

Известно време мисис Прайър вървя забързано, но после постепенно възвърна привичната си походка и закрачи, както правеше това винаги — по един особен, малко необичаен начин, характерен за всички нейни движения. Когато пристигнаха във Фийлдхед, тя отново бе предишната мисис Прайър: на повърхността всичко бе притихнало и спокойно.

[1] Вж. Евангелие от Лука, 18:11. — Б.пр. ↑

Глава XXII
Два живота

Мур показа само половината от дееспособността и решителността си при защитата на тъкачницата. Другата половина (която наистина бе страховита) се прояви при неуморимото и безпощадно усърдие, с което преследваше водачите на бунта. Тълпата, обикновените участници — от тях той не се интересуваше. Може би някакво вродено чувство за справедливост му подсказваше, че хора, които са били подведени от измама и подтиквани от сурови лишения, не представляват подходящ обект за отмъщение и че онзи, който прояви насилие над някоя наведена глава, е по-скоро палач, а не съдия. Във всеки случай, макар и да познаваше мнозина от участниците в бунта, понеже ги бе видял на разсъмване, през последните часове на нападението, той ги оставяше да го подминават на улицата, без да показва, че ги е забелязал, и без да отправя заплахи към тях.

Но Мур не знаеше кои бяха водачите. Те не бяха от този край, а пратеници от големите градове. Повечето от тях не принадлежаха към работниците, а бяха предимно „утайки“, хора без пари, вечно затънали в дългове и често пъти под влияние на алкохола — хора, които нямаха какво да загубят, но и се нуждаеха от много, най-вече от възпитание, пари и чистота. Мур преследваше такива личности подобно на хрътка и изпитваше задоволство от това занимание — допадаше му вълнението, свързано с този лов и той го предпочиташе пред тъкачеството.

Вероятно конят му ненавиждаше подобни моменти, защото тогава бе язден често и безпощадно. Във времена като тези Мур почти живееше по пътищата и свежият въздух действуваше толкова добре на дробовете му, колкото и разпаленото преследване — на настроението му: той ги предпочиташе пред парата в помещението за боядисване. Съдиите в околността сигурно го ненавиждаха. Те бяха мудни и плашливи, а Мур обичаше да ги раздвижва и в същото време да ги сплашва. Обичаше да ги принуждава да проявяват един особен страх, който едновременно скършваше решимостта им и ги лишаваше от способността да действуват — това чисто и просто бе страхът от покушение. Всъщност това беше същият страх, който доскоро сковаваше всеки производител и всеки по-влиятелен мъж от околността. Само Хелстоун не искаше и да знае за него. На стария смелчага бе много добре известно, че може да бъде застрелян; той съзнаваше този риск, но за него подобна смърт не криеше никакъв ужас — сам би я посочил, ако можеше да избира.

Мур също съзнаваше опасността за себе си и резултатът от това бе едно неутолимо презрение, насочено натам, откъдето можеше да се очаква тази опасност. Съзнанието, че преследва убийците, пришпорваше още повече смелия му характер. Що се отнася до страха, Мур бе прекалено горд, прекалено суров, прекалено безчувствен, за да изпитва страх. Много често яздеше в късни часове по бърдото, осветявано от луната или потънало в мрак, обзет от много по-възвишени чувства и изпълнен с повече свежи сили, отколкото когато бе заобиколен от сигурност и бездействие в кантората си. Водачите бяха четирима. В разстояние на две седмици двама бяха заловени близо до Стилброу, а преследването на другите двама трябваше да продължи. Предполагаше се, че се крият някъде около Бърмингам.

Междувременно Мур не бе забравил разрушената си тъкачница — на ремонта й той гледаше като на лека задача, защото бе необходим само трудът на дърводелци и стъклари. Бунтовниците не бяха успели да се промъкнат вътре и неговите мрачни метални приятели — машините — бяха останали невредими.

А дали по време на тези напрегнати дни, докато строгото правосъдие и деловите работи отнемаха енергията и занимаваха мислите му, от време на време той успяваше да намери някой миг, да положи известно усилие, за да поддържа пламъка на някой по-нежен огън от онзи, които тлееше в храма на Немезида[1]? Това бе трудно да се каже. Мур рядко наминаваше към Фийлдхед, а когато ходеше там, посещенията му бяха кратки.

Ако се отбиваше в дома на пастора то бе, за да поговори с мистър Хелстоун в кабинета му, и никога не правеше изключение от това правило. А междувременно годината бе изпълнена с тревожни събития — войната продължаваше да бушува с предишната сила и ураганът и все още вилнееше из Европа. Нямаше ни най-малка надежда за по-слънчеви дни, никаква пролука сред „облаците от праха и дима на битките“, никакви капки роса за изсъхналото маслинено клонче; не стихваше и аленият дъжд, който подхранваше лавровото дърво на гибелния и прославен бог на войната Междувременно Разрухата бе пратила своите копачи и миньори да вършат делото си под нозете на Мур. Независимо дали вървеше, или яздеше, дали само прекрачваше прага на кантората си, или пък препускаше по навъсения Ръшедж, той долавяше глухия тътен на земята и чувствуваше как тя трепери под него.

Докато за Мур лятото преминаваше по този начин, какво ставаше с Шърли и Каролайн? Нека първо да посетим наследницата. Как изглежда тя? Като някоя девойка, измъчвана от любов, бледа и тъгуваща по своя равнодушен възлюбен? Дали прекарва целия ден превита над някое занимание, което я е приковало към стола? Или пък е вечно с книга в ръка или бродерия в скута си, с очи, сведени към тях, със застинали на устните думи и натежало от мисли мълчание?

Съвсем не. Шърли се чувствува отлично. Ако не я напуснала тъжната й унесеност, това се отнася още по-малко за безгрижната й усмивка. Нейният стар и мрачен дом грее от приветливото й присъствие — вътрешната галерия и ниските стаи, чиито врати извеждат към нея ехтят от звънкия й глас; полуосветеното преддверие с единствения си прозорец радостно се вслушва в честото шумолене на копринената рокля, чиято, собственица се шмугва от стая в стая, ту понесла цветя към салона, боядисан с варварския цвят на разцъфнала праскова, ту устремена към трапезарията, за да отвори прозорците към градината, през които да влезе ароматът на резеда и диви рози, ту грабнала саксии с цветя от стълбището, за да ги изнесе на слънце пред отворената порта.

От време на време тя се захваща с ръкоделие, но по някаква зла орисия на нея не й е писано да прекара повече и от пет минути с игла в ръка. Още не сложила напръстника, невдянала иглата и вече някаква внезапна мисъл я тегли към горния етаж. Може би отива да потърси някакъв стар игленик с украса от слонова кост, за който току-що си е спомнила, или пък някоя още по-стара кутийка с капак от порцелан — неща, от които тя няма никаква нужда, но в този момент в този момент и се струват крайно необходими; а може би се е запътила да оправи косата си или пък да сложи в ред някое чекмедже, припомнила си, че го е видяла сутринта в необичаен безпорядък; или може би иска само да хвърли поглед през някой прозорец и да се полюбува на някоя гледка — на църквата в Брайърфийлд и дома на пастора, кацнали живописно сред короните на дърветата. Едва върнала се на мястото си и взела в ръце парчето батиста или полуизбродираната панама, когато откъм портата долитат смелото дращене и приглушеното скимтене на Тартар и тя трябва да изтича да му отвори. Денят е горещ и той е запъхтян. Шърли трябва да го проводи до кухнята и да се увери със собствените си очи, че купичката му с вода ще бъде напълнена. През кухненската врата се вижда дворът, цял залян от слънце и бликащ от живот, населен от пуйки с техните малки, пауни с паунчетата си, токачки с бели пръски и цяло пъстрило от гълъби, чисто бели, с виолетови шии, със синьо оперение или светлокафяви багри — спектакъл, на който Шърли трудно може да устои! Тя изтичва до килера за някоя кифла и застава на прага на вратата, като сипе трохи пред себе си. Наоколо й се тълпят нейните нетърпеливи, охранени и щастливи пернати васали. Джон е край конюшнята — с него трябва да се разменят няколко думи, а същевременно да се хвърли един поглед и на кобилата. Шърли все още я потупва и гали, когато се прибират кравите, за да бъдат издоени — това е нещо важно. Тя трябва да остане, за да ги огледа всички. Може да има някои теленца, някои агънца (вероятно и близнаци), чиито майки да ги отблъскват. Джон трябва да им представи мис Кийлдар, която пък ще си достави удоволствието да ги нахрани със собствената си ръка под наставленията на внимателния си управител. Междувременно Джон изразява известно съмнение относно грижите, полагани за някои пасища и островчета трева посред бърдото, и тогава се налага господарката му да грабне лятната си сламена шапка и да го придружи отвъд оградата покрай плета, за да чуе схващанията по целия този селскостопански въпрос на самото място и със споменатите пасища и островчета пред очите си. И ето че яркият следобед неусетно се е стопил в часовете на меката вечер и Шърли се връща малко позакъсняла за чай, а след чая тя никога не се занимава с ръкоделие.

След чая Шърли чете, а упоритостта и при това занимание е толкова голяма, колкото нежеланието й да нашива. Нейният кабинет е килимът, а столът й — една малка табуретка или може би само черджето в нозете на мисис Прайър. На това място тя е учила уроците си като дете, а старите навици при нея са много силни. Светлокафявото тяло на Тартар, което наподобява туловището на лъв, винаги е изтегнато до нея. Черната му муцуна е положена върху предните лапи, които са прави, силни и добре оформени като крайниците на някой алпийски вълк. Едната от ръцете на господарката му обикновено почива върху четинестата глава на любимия слуга — ако я отдръпне само за миг, той започва недоволно да ръмжи. Вниманието на Шърли изцяло е насочено към книгата. Тя не повдига поглед, не помръдва и не проговаря, освен ако не се налага да отвърне почтително, но кратко на мисис Прайър, която от време на време отправя по някоя неодобрителна забележка към нея.

— Мила моя, по-добре не допускайте това голямо куче до себе си — може да повреди края на роклята ви.

— Това е само муселин — утре ще облека някоя чиста рокля.

— Мила моя, бих искала да придобиете навика да четете на маса.

— Ще опитам, госпожо, по друг път. Толкова е удобно човек да прави тъй, както е свикнал.

— Мила моя, бих искала да ви помоля да оставите тази книга — ще уморите очите си на слабата светлина на огъня.

— Не госпожо, съвсем не е така — моите очи никога не се уморяват.

Най-сетне един блед лъч пада върху страниците откъм прозореца — луната е изгряла. Шърли затваря томчето, става и прекосява стаята. Книгата сигурно е била хубава, защото сърцето и е стоплено, освежено и изпълнено с радост, а съзнанието и е развълнувано и в него се редуват различни картини. Притихналата стая, чистото пространство пред камината, прозорецът, който гледа към нощното небе и разкрива неговата „прелестна кралица“ — новата луна, блеснала в своето великолепие, чието присъствие е достатъчно за Шърли, за да й се стори, че земята е рай, а животът — поема. В младите й вени се е разляла кротка, дълбока и вродена радост, естествена и спокойна, недосегаема и неспособна да бъде отнета от човешко същество, тъй като не е дело на човешко същество — тя е чист дар от бога за неговото творение, дар от природата за нейното дете. Тази радост я кара да се чувствува като някой добър дух. Бликаща от живот, затичала се по потънали в зеленина стъпала, по хълмове от щастие, целите грейнали в зелена премяна, тя почти се е изкачила до мястото, откъдето ангелите поглеждат надолу към съновидеца от Ветил, и оттам очите й търсят, а душата й се изпълва с онази картина на живота, видян такъв, какъвто и се иска да бъде. Не, не какъвто й се иска — тя няма време за желания. Мимолетното великолепие се разпростира, шеметно и искрящо, и умножава прелестите си много по-бързо, отколкото Мисълта е в състояние да обхване всичките му съчетания, по-бързо, отколкото Желанието може да произнесе своите копнежи. Шърли не продумва нищо по време на своя унес — тя е съвсем безмълвна. Но ако в подобен момент мисис Прайър й заговори, тя тихо напуска стаята и поема нагоре по стълбището към потъналата в сумрак вътрешна галерия.

Ако Шърли не бе едно лениво, безразсъдно и невежо същество, в подобни моменти тя би посегнала към перото. Или поне докато споменът за тези мигове бе все още жив в душата й, би сграбчила това видение, за да го увековечи и да го предостави на другите. Ако у нея имаше малко повече собственическа страст, малко повече желание да притежава, тя би взела някой голям лист хартия и би написала ясно с чудатия си, но четлив почерк историята, която й е била разказана, песента, която и е била изпята, и по този начин сътвореното от нея би останало в нейно владение. Но тя е тъй ленива, тъй безразсъдна и невежа, че не съзнава колко чудни са мечтите й и колко неповторими — чувствата й; не съзнава, никога не е съзнавала и ще си отиде от този свят, без да е осъзнала истинската стойност на онзи извор, чието свежо ромолене поддържа сърцето й младо.

Шърли се отнася безгрижно към живота — този факт лесно може да се прочете в очите й. А когато е в добро настроение, нима погледът й не е изпълнен с нежна леност, тъй както пламти от гняв в краткотрайните и мигове на ярост? Природата и цяла е отразена в нейния поглед — когато е спокойна, в големите й сиви очи могат да се прочетат леност, доволство, добро настроение и нежност, ала само някой да я разяри — тогава гневен лъч пронизва росата на взора й и в него веднага лумват пламъци.

Още преди края на юли мис Кийлдар и Каролайн вероятно отдавна щяха да са предприели онова пътешествие на север, което бяха запланували, но точно тогава имението бе нападнато — една малка весела армия атакува и обсади Шърли в замъка й и я принуди да капитулира безусловно. Един чичо, една леля и две братовчедки от южната част на Англия — мистър, мисис и двете мис Симпсън от Симпсън Гроув — се струпаха на главата й в цялото си великолепие. Законите на гостоприемството я задължиха да се предаде и това тя направи толкова лесно, че предизвика изненада у Каролайн, която я познаваше като човек на решителните и незабавни действия, особено когато си бе наумила да удържи победа на всяка цена. Мис Хелстоун дори я попита как е могла да се подчини с такава готовност, на което нейната приятелка отвърна, че старите й чувства все още я държали в плен — тя бе прекарала две години от детството си в Симпсън Гроув.

А как намираше роднините си?

Нямала почти нищо общо с тях — бе отговорът. Наистина малкият Хари Симпсън, единственият син в семейството, доста се различавал от сестрите си и тя била твърде привързана към него преди, но поне за сега той нямало да дойде във Фийлдхед.

През следващото неделно утро на скамейката, отредена за Фийлдхед в брайърфийлдската църква, се появи един превзет, издокаран и трудно свъртащ се на мястото си възрастен господин, който на всеки три минути нагласяше очилата си и сменяше позата си, а до него бе седнала търпелива възрастна дама със спокойно изражение, облечена в кафява атлазена рокля, както и две безупречни млади госпожици в безупречно облекло и с безупречно поведение. В това обкръжение Шърли се чувствуваше като черен лебед или може би като бяла врана и имаше много нещастен вид. След като я настанихме в добро общество, можем да я оставим за малко, за да се погрижим за мис Хелстоун.

Разделена от мис Кийлдар за известно време, тъй като нямаше възможност да я види поради обсадата на Шърли от изисканите й роднини, и страняща от Фийлдхед заради оживлението, което новодошлите бяха предизвикали в околността, Каролайн отново бе закрепостена в сивия дом на чичо си. Беше й останала само утринната разходка по отдалечени пътеки, продължителната следобедна самота в тихата стая, която слънчевите лъчи напускаха още по обед, или в градинската беседка, където, макар и тъжно, те блестяха по надвисналите над решетката зърна на червеното френско грозде, по листенцата на виещите се сред него рози и проврели се през тях, танцуваха върху Каролайн, която в бялата си лятна рокля седеше неподвижно като статуя. Там тя четеше стари книги, взети от библиотеката на чичо й. Книгите на латински и гръцки не докосваше, а библиотечната сбирка от не толкова сериозна литература се побираше главно на една лавица, която бе принадлежала на леля й Мери. Тя се състоеше от няколко възстари женски списания, които преди години бяха извършили морско пътешествие заедно със собственицата си, бяха преживели морска буря и страниците им бяха изпръскани със солена вода; няколко безумни методистки списания, изпълнени с чудеса и видения, със свръхестествени предупреждения, злокобни сънища и неистов фанатизъм; също толкова безумните „Писма на мисис Елизабет Роу от мъртвите до живите“ и няколко произведения от английската класика. Това бяха повехналите цветове, от които Каролайн бе събирала мед като дете и които сега й се струваха блудкави. За разнообразие, а също и за да свърши нещо полезно, тя често взимаше игла и конец — шиеше дрехи за бедните в изпълнение на добрите заръки на мис Ейнли. Понякога, когато усещаше и виждаше как сълзите й започват бавно да капят върху ръкоделието, тя си задаваше въпроса как тази удивителна жена, която бе скроила и тропосала дрехата успяваше да запази уравновесеността и спокойствието си в своята самота.

„Никога не съм виждала мис Ейнли обзета от униние или скръб — мислеше си тя, — макар че домът и е една замряла, потънала в сумрак къщурка, а тя не притежава никаква светла надежда или близък приятел на този свят. Спомням си обаче как веднъж ми каза, че е приучила мислите си да се насочват към небето! Призна, че на този свят за нея е имало много малко радост и така е било винаги — затова очаква, струва ми се, блаженството на отвъдния свят. Така е и с монахините — с техните тесни килии, железните им лампи, с расата, опнати като покров, и тесните им като ковчег легла. Тя често казва, че не се бои от смъртта и не се ужасява от гроба. Като нея е бил и свети Симеон Стълник[2], издигнат страховито на своя самотен стълб сред пустинята, като нея е и монахът индус, излегнат върху ложето си от железни остриета. Тези двамата са се опълчили срещу природата и това е преобърнало естествените им възприятия за приятно и неприятно, като ги е приближило повече до смъртта, отколкото до живота. Аз все още се страхувам от смъртта, но предполагам, че е така, защото съм млада — клетата мис Ейнли би се държала по-здраво за живота, ако той й предлагаше повече радости. Едва ли бог ни е създал и ни е отредил да живеем с едничката цел винаги да се стремим към смъртта. Дълбоко съм убедена, че сме предназначени да ценим живота и да му се наслаждаваме, докато сме живи. Човешкото битие не е сътворено, за да бъде онова безсмислено, празно, бледо и отегчително нещо, в което то се е превърнало за мнозина, а сега се превръща и за мен…

Никой — продължи тя, — никой не може да бъде обвиняван, разбирам това, за сегашното състояние на нещата. Не мога и да кажа, колкото и да си блъскам главата, как то може да се подобри. Ала чувствувам, че нещо не е наред. Смятам, че самотните жени трябва да имат повече занимания, трябва да им се предоставят по-добри възможности да вършат интересни и полезни неща, отколкото сега. Когато си мисля това, съм далеч от намерението да предизвикам бог с думите си и смятам, че нито съм нетърпелива, нито проявявам безбожие или светотатство. Всъщност утехата ми е, че бог чува много въздишки и се отнася със състрадание към мъката, за която хората остават глухи или я посрещат с намръщено презрение, породено от безсилието им. Казвам безсилие, защото съм забелязала, че обществото обикновено забранява дори споменаването на болките, които не е в състояние да излекува, като наказанието за евентуално непокорство е неговото презрение — а това презрение е само едно привидно прикритие на уродливото му безсилие. Хората не обичат да им се напомня за злините, които те не са в състояние или не желаят да поправят — подобно напомняне, което им налага мисълта за собствената им слабост или още по-безполезната мисъл за задължението да извършат някое неприятно за тях благодеяние, само нарушава спокойствието и разклаща самодоволността им. Старите моми, подобно на бездомните и безработни бедняци, нямат право да търсят място за себе си или работа на този свят — такова търсене тревожи доволните и богатите, както и родителите. Погледнете всички тези многобройни семейства с момичета в околността — Армитидж, Бъртуисъл, Сайкс. Всеки от братята на тези девойки се занимава с нещо и си има професия. Те имат с какво да залисват ръцете и умовете си, докато сестрите им нямат никакво занимание на този свят, освен къщната работа и шиенето, никакво удоволствие, освен безполезното ходене на гости и никаква надежда за нещо по-добро в бъдещия им живот. Това безжизнено състояние на нещата се отразява зле на здравето им — те никога не се чувствуват добре, а умовете и мислите им се свиват в черупката на една невероятна ограниченост. Голямото желание и единствената цел на всяка от тях е да се омъжи, но повечето никога няма да постигнат това — ще си отидат от този свят така, както живеят сега. Те плетат мрежи, кроят планове и се обличат красиво, за да си осигурят съпрузи. Мъжете ги взимат на подбив — не ги искат и им се присмиват. Казват — чувала съм ги много пъти да изричат тези думи с подигравателен смях, — че пазарът за невести бил препълнен. Бащите говорят същото и се ядосват на дъщерите си, когато забележат хитруванията им — тогава им заповядват да си стоят у дома. А какво очакват от тях да правят у дома си? Ако попитате, отговорът ще бъде — да шият и да готвят. От тях се очаква да правят, това и само това, с усмивка, редовно и безропотно през целия си живот, сякаш не притежават заложби или способности за нещо друго — схващане, което си струва да се поддържа толкова, колкото и това, че бащите не притежават други способности, освен да ядат сготвеното от дъщерите им и да носят дрехите, ушити от тях. Могат ли мъжете да живеят по този начин? Няма ли да се отегчат? А когато отегчението им не намери облекчение, а срещне само укори и при най-малката си проява, няма ли то да се превърне след време в полуда? Лукреция[3], предяща до среднощ със своите прислужници, «добродетелната жена»[4] на Соломон често пъти се споменават като примери, към които «слабият пол» (както се изразяват мъжете) трябвало да се стреми. Не зная. Осмелявам се да заявя, че Лукреция е била много достойна личност, твърде подобна на братовчедка ми Хортенз Мур, но пък е държала прислужниците прекалено до късно. Не бих искала да съм някоя от тях. Стига да можеше, Хортенз би накарала мен и Сара да работим по този начин, а това никоя от нас не би могла да понесе. А пък «добродетелната жена» е вършела цялата си къщна работа посред нощ. Тя се е «оправяла със закуската» (както казва мисис Сайкс) преди един часа сутринта. Само че е имала много повече задължения, отколкото да преде и да поднася ястия — била е производител, тъкала е покривки и ги е продавала; била е селскостопанска труженица — купувала е земя и е насаждала лозя. Тази жена е била истински управител, била е това, което възрастните жени тук наричат «умница». Общо взето, аз я харесвам много повече от Лукреция и смятам, че нито мистър Армитидж, нито пък мистър Сайкс биха могли да й се опрат в търговията — при това тя ми е по-симпатична. «Здравина и хубост е нейното облекло; сърцето на мъжа й е уверено в нея; с мъдрост отваря устата си и кротка поука е на езика й. Стават децата и я облажват — мъжът, и той я хвали.»[5] Царю на Израил! Твоята съвършена жена наистина, е един съвършен идеал! Но дали днес ни възпитават така, че да приличаме на нея? Мъже на Йоркшир! Нима вашите дъщери могат да се издигнат до тази царствена висота? В състояние ли са те да я достигнат? Вие можете ли да им помогнете да го направят? Можете ли да им осигурите поле за изява, където способностите им да се проявят и развият? Мъже на Англия! Погледнете клетите си дъщери! Колко много от тях линеят пред очите ви и вехнат от туберкулоза. Или, което е още по-лошо, превръщат се в унили стари моми — завистливи, язвителни и злочести, защото животът за тях е пустиня. Или пък, което е вече най-лошото, са принудени да полагат усилия със съвсем не толкова скромно кокетство и унизително лукавство, за да се доберат посредством брака до онова положение и значимост, които са отказани на неомъжените. Бащи! Не можете ли да промените тези неща? Навярно не отведнъж, но обмислете добре този въпрос, когато сте изправени пред него, приемете го като тема, за която си заслужава да се помисли — не я отхвърляйте с лека ръка или с обида, която не подобава на мъжкото ви достойнство. Бихте искали да се гордеете с дъщерите си, да не ви се налага да се червите заради тях — създайте им тогава някакъв интерес или ги насочете към някакво занимание, което да ги издигне над флирта, над кроежите и гибелните клюки. Оставите ли дъщерите си с ограничен и окован във вериги ум, те ще продължат да ви тормозят и да ви създават грижи, а понякога и да ви покриват с позор; дайте простор на мисълта, разширете кръгозора им и ги научете на труд и те ще се превърнат в най-жизнерадостните ви компаньони, когато сте в добро здраве, в най-грижовните милосърдни сестри, когато сте болни, и в най-верните ви опори, когато остареете.“

[1] Древногръцка богиня на отмъщението. — Б.пр. ↑

[2] Отшелник, който прекарал тридесет години на висок, издигнат от самия него стълб, без нито веднъж да слезе на земята. — Б.пр. ↑

[3] Трудолюбивата съпруга на Луций Тарквиний Колатин. — Б.пр. ↑

[4] Образът на тази жена е описан в Притчи Соломонови, гл. 31. — Б.пр. ↑

[5] Притчи Соломонови, 31:11, 25–28. — Б.пр. ↑

Глава XXIII
Една вечер извън дома

Беше прекрасен летен ден, който Каролайн прекара изцяло сама (чичо й бе в Уинбъри). Дългите, изпълнени със слънце, безветрени и безоблачни часове (колко много й се бяха сторили те след изгрев — слънце!) за нея бяха толкова самотни, сякаш се нижеха в огряната от слънце безлюдна Сахара вместо в разцъфналата градина на един английски дом. Тя седеше в беседката с ръкоделие на коленете, с пръсти, които усърдно въртяха иглата, с очи, които следваха и направляваха техните действия, и с ум, изпълнен от неспокойни мисли, когато Фани се приближи до вратата, огледа моравата и покрайнините на градината и като не видя тази, която търсеше, извика:

— Мис Каролайн!

Отвърна й един тих глас:

— Фани!

Той дойде откъм беседката и Фани се насочи натам. В ръцете си носеше бележка, която бе поета от пръсти, останали сякаш без сили да я задържат. Мис Хелстоун не попита откъде е, нито пък я погледна — просто я остави да падне сред гънките на ръкоделието.

— Донесе я Хари, синът на Джо Скот — каза Фани.

Прислужницата не бе вълшебница, нито пък знаеше някакви магии, но въпреки това думите й оказаха чудотворно въздействие върху младата й господарка. Последната вдигна глава с бързото движение на човек, чиито сетива са се разбудили, и хвърли един съвсем не унил, а изпълнен с живот въпросителен поглед към Фани.

— Хари Скот! А кой го е изпратил?

— Той дойде от клисурата.

Каролайн веднага сграбчи падналата в скута й бележка, разчупи печата й и я прочете за две секунди. Това бе едно мило послание от Хортенз, в което тя известяваше младата си братовчедка, че се е завърнала от Уърмуд Уелс, че днес щяла да бъде сама, тъй като Робърт отишъл до пазара в Уинбъри, и че нищо нямало да й достави по-голямо удоволствие от посещението на Каролайн за следобедния чай; добрата дама изразяваше своята увереност, че една подобна промяна щяла да бъде много подходяща и ползотворна за Каролайн, на която сигурно ужасно много й липсвали както мъдри напътствия, така и благотворно общество, особено след като недоразумението между Робърт и мистър Хелстоун било предизвикало откъсването й от нейната „meilleure amie“[1]. Следваше подпис — Хортенз Жерар Мур. В послеслов тя я умоляваше веднага да сложи шапката си и незабавно да изтича при нея.

Каролайн не се нуждаеше от повторна покана — на драго сърце остави детската ленена престилчица, която украсяваше за еврейската кошница, и се завтече до горния етаж, за да покрие къдрите си със сламената шапка и да загърне раменете си с черния копринен шал, чиито семпли гънки подхождаха добре на фигурата й, а тъмният му цвят се открояваше на фона на роклята и светлото й лице; на драго сърце щеше да се откъсне за няколко часа от самотата, от мъката, от кошмара на живота си; на драго сърце щеше да се втурне надолу по зеления склон към клисурата, да вдъхне аромата на цветята в живия плет, който бе по-приятен от дъха на мъхавата роза или лилията. Тя, разбира се, знаеше, че Робърт не си е у дома, но за нея бе удоволствие да отиде там, където допреди малко е бил той — след толкова дълга и толкова безпощадна раздяла дори само един поглед към дома му, едно влизане в стаята, където е седял сутринта, за нея бе равнозначно на среща с него. Това й вдъхна живот. И отново Илюзията тръгна по петите й, надянала маската на добрата фея — леко потрепване на криле галеше страните и, а полъхът, долитащ от синьото лятно небе, й нашепваше; „Робърт може да се върне, докато се намираш в дома му. И тогава поне ще можеш да го видиш, поне ще можеш да му подадеш ръка, а може би и за минутка ще можеш да поседнеш до него.“

„Стига!“ — бе собственият й строг отговор, но утешителният глас и думите, които той нашепваше, й доставяха радост.

Мис Мур навярно бе зърнала от прозореца проблясването и шумоленето на бялата рокля още докато Каролайн се бе провирала между клоните на градинските храсти, защото излезе да я посрещне на входа. Както обикновено тя вървеше изправено, стегнато и мудно — никога не позволяваше на привързаността или възбудата да нарушат достойнството на движенията й. Но мис Мур с усмивка на уста посрещна радостта на питомката си, целувката й и нейната нежна и топла прегръдка. Тя я въведе вътре с внимание — полуизмамена и изцяло поласкана. Полуизмамена! Ако това не бе така, то най-вероятно тя щеше да й посочи вратата, а след това да я затвори след нея. Ако напълно съзнаваше кой точно бе виновникът за по-голямата част от тази детинска радост, Хортенз сигурно щеше едновременно да се възмути и разгневи. Сестрите не обичат, когато млади девойки се влюбват в братята им — това изглежда ако не дръзко, то поне глупаво, проява на слабост, заблуда, нелепа грешка. Самите те не обичат братята си, колкото и силна сестринска привързаност да изпитват към тях, а мисълта, че други биха могли да ги обичат, ги отблъсква, сякаш са прочели блудкав любовен роман. Накратко казано, първото им чувство, породено от подобно откритие (както става с мнозина родители, установили, че децата им са влюбени), е това на нетърпимост и презрение. Благоразумието — ако са разумни хора — променя след време това лъжовно чувство, но ако са лишени от разум, нещата не се променят и тогава снахата е мразена докрай.

— Сигурно очаквахте да ме заварите сама, съдейки по писмото ми — отбеляза мис Мур, докато съпровождаше Каролайн до гостната. — Само че аз го писах сутринта, а от обед насам имам компания.

Когато Хортенз отвори вратата, пред очите на Каролайн се разкри следната картина — креслото пред камината бе затрупано от алените дипли на една пищна рокля, над която с достойнство се мъдреше шапка, по-внушителна и от корона. Тази шапка не бе пристигнала тук покрита с боне — не, тя бе донесена в огромна чанта или по-точно в средно голям балон от черна коприна, чийто зейнал отвор се придържаше от балена. Краищата или по-скоро къдрите на шапката стърчаха на около двадесет сантиметра от лицето на собственицата си. Панделката, чиито краища се виеха живописно около главата, бе завързана на две огромни фльонги. Самата панделка беше в голямо количество, дори бих казала в извънредно голямо количество. Шапката красеше главата на мисис Йорк и бе нейна неотменима собственост; пищната рокля също принадлежеше на тази дама и й отиваше в не по-малка степен.

Тази едра дама бе наминала по приятелски на чаша чай. Това бе голяма и рядка проява на благосклонност — все едно кралицата да отиде на посещение без покана, за да сподели това, с което господ е благословил трапезата на някой от нейните поданици. Мисис Йорк не бе в състояние да прояви по-висока степен на благоволение — тя, която по принцип ненавиждаше ходенето по гости и визитите на чай, като заклеймяваше с прозвището „клюкарка“ всяка девойка или омъжена жена от околността.

Нямаше никаква грешка обаче — мис Мур бе нейна любимка и мисис Йорк бе доказвала този факт повече от един път: доказвала го бе, когато се бе спирала, за да поговори с нея в църковния двор в някой неделен ден, като я бе канила, почти гостоприемно, да я посети в Брайърмейнс; доказа го и днес с височайшето благоволение да й направи лична визита. Според собственото й обяснение причините за нейното предпочитание бяха, че мис Мур била жена с достойно поведение без ни най-малка проява на непочтеност в речта и държането си, а освен това, тъй като била чужденка, сигурно се нуждаела от приятелска подкрепа. Вероятно тя можеше да добави още и това, че семплият й вид, непретенциозното и безупречно до педантичност облекло и мудните й, лишени от привлекателност маниери за нея бяха допълнителна препоръка. Поне едно бе сигурно — жените, които се отличаваха с противоположните качества, а именно красота, жизнерадостно поведение и елегантен вкус в облеклото, много често се разминаваха с нейното одобрение. Това, което караше мъжете да се възхищават от нежния пол, срещаше в очите на мисис Йорк укор, а това, което те подминаваха и презираха, се радваше на нейната подкрепа.

Каролайн се приближи до внушителната дама с известна плахост — тя познаваше мисис Йорк съвсем слабо и като пасторска племенница изпитваше известни съмнения относно посрещането, което щеше да й бъде оказано. То бе доста хладно, но за нейно облекчение тя успя да прикрие неудобството си, като се извърна, за да свали бонето си. Нито пък изпита някакво неудоволствие, когато, едва седнала, бе заговорена от едно малко създание, облечено в рокличка с широк колан. То изникна като някаква фея откъм креслото на едрата дама, където до този момент бе седяло на една табуретка, скрито за погледа на Каролайн от гънките на обширната червена рокля. Момиченцето се затича към мис Хелстоун, безцеремонно обви с ръце шията й и поиска целувка.

— Майка ми не е любезна с вас — каза молителката, след като получи целувката и с усмивка отвърна на поздрава. — А и Роуз не ви забеляза — те са си такива. Ако вместо вас в стаята бе влязъл някой бял ангел с корона от звезди, майка ми щеше само да кимне сдържано, а пък Роуз дори нямаше да вдигне поглед. Но аз ще ви бъда приятелка — винаги съм ви обичала!

— Джеси, имай мярка в приказките си и не бъди толкова дръзка — каза мисис Йорк.

— Но, мамо, вие сте толкова студена! — възпротиви се Джеси. — Мис Хелстоун не ви е направила нищо лошо, защо тогава не сте любезна с нея? Седите така сковано, имате такова хладно изражение на лицето и говорите толкова сухо — защо? Точно така се отнасяте и към мис Шърли Кийлдар, и към всяка друга млада дама, която посещава дома ни. А пък Роуз е направо един авто… авто… забравила съм думата, но тя означава машина с човешки вид. Ако зависеше само от вас, вие двете щяхте да прогоните всяка жива душа от Брайърмейнс — Мартин често го казва!

— Била съм автомат? Много добре! Остави ме тогава на мира! — обади се Роуз от ъгъла, където бе седнала на килима край библиотеката с разтворена на коленете книга. — Как сте, мис Хелстоун? — добави тя, като хвърли бегъл поглед към тази, на която говореше, а след това отново сведе надолу към книгата своите сиви, необикновени очи, погълната от нейните страници.

Каролайн я погледна скришом, като се замисли за вглъбеното й младежко изражение. Забеляза някакво несъзнателно движение по устните на четящото момиче — движение, което издаваше твърд характер. Каролайн притежаваше такт и проницателност — усещаше, че Роуз Йорк е особено дете, че в нея има нещо неповторимо. Тя знаеше как да се държи с нея. Като се приближи тихо, Каролайн коленичи на килима до момичето и погледна през малкото рамо към книгата. Това бе един от романите на мисис Радклиф[2] — „Италианецът“.

Двете почетоха известно време заедно, без да продумат. След малко Роуз прояви вниманието си към нея, като я попита, преди да обърне нова страница:

— Свършихте ли?

Каролайн само кимна утвърдително.

— Харесва ли ви? — не след дълго попита Роуз.

— Преди много време, когато я четох като малка, тази книга ме бе грабнала изцяло.

— Защо?

— Началото й бе толкова обещаващо. То ме накара с трепет да очаквам някаква невероятна история, която трябваше да се случи по-нататък.

— Когато човек я чете, изпитва чувството, че е далеч от Англия, че наистина е в Италия, под друго небе — онова синьо южно небе, което пътешествениците описват.

— Усещате това, нали, Роуз?

— Тази книга ме изпълва с копнеж да пътувам, мис Хелстоун.

— Когато пораснете, може би желанието ви ще се осъществи.

— Решена съм сама да намеря начин да го осъществя, ако никой не ми помогне. Не мога да прекарам целия си живот в Брайърфийлд. Сравнен с мирозданието, светът съвсем не е толкова голям — трябва да видя поне външността на нашата собствена кръгла планета.

— Каква част от външността й?

— Първо това полукълбо, в което живеем, а след това другото. Решила съм животът ми наистина да бъде живот, а не мрачен сън като този на жабата под камъка, нито пък дълга и бавна смърт като вашата в дома на чичо ви.

— Като моята? Какво искате да кажете, дете?

— Нима не е равносилно на бавна смърт да сте винаги затворена в онази пасторска къща? Всеки път, когато минавам покрай това място, то ми напомня на гробница е прозорци. Никога не съм виждала някой да се суети пред вратата, не съм чувала шум да долита отвъд зида — сигурно и от комините никога не излиза дим. Какво правите там?

— Шия, чета, уча уроците си.

— Щастлива ли сте?

— А нима ще бъда по-щастлива, ако тръгна да скитам по чужди страни сама, както искате да сторите вие?

— Много по-щастлива, дори и да не правехте нищо друго, освен да скитате. Но не забравяйте, че аз ще имам определена цел — ала дори и да тръгнехте просто ей така, като някоя омагьосана принцеса от приказките, пак щяхте да бъдете по-щастлива от сега. Само за един ден щяхте да минете покрай много хълмове, гори и реки и всички те щяха непрекъснато да менят вида си — когато слънцето ги огрява или се скрива зад някой облак, когато времето е влажно или сухо, когато е тъмно или светло. В дома на брайърфийлдския пастор нищо не се променя — мазилката по таваните в стаите, тапетите по стените, пердетата, килимите, столовете, — всичко е винаги едно и също.

— Промяната необходима ли е за щастието?

— Да.

— А може ли да го замени?

— Не зная. Но си мисля, че еднообразието и смъртта са почти равнозначни.

На това място се обади Джеси.

— Не е ли луда? — попита тя.

— Но, Роуз — продължи Каролайн, — аз се страхувам да водя живот на пътешественик. Поне за мен всичко би свършило като историята, която четете в момента — с разочарование, празнота и душевно терзание.

— Така ли завършва „Италианецът“?

— Такова бе мнението ми, когато я прочетох.

— По-добре е да опиташ всичко и да не откриеш смисъл в него, отколкото да не опиташ нищо и да пропилееш живота си. Все едно човек да извърши греха на онзи окаян мързеливец, който погребал таланта си, като го завързал в кърпа![3]

— Роуз — отбеляза мисис Йорк, — истинското удовлетворение се постига единствено когато човек изпълни дълга си.

— Точно така, мамо! И ако Създателят ме е дарил с десет таланта, тогава дългът ми е да ги използувам така, че да ги направя десет пъти повече. Няма да ги заровя в прашните чекмеджета у дома. Няма да ги пусна и в някоя счупена касичка, нито пък ще ги затворя заедно с приборите за чай в някой бюфет. Няма да ги сложа върху вашата работна маса, за да бъдат затрупани от вълнени чорапи. Няма да ги пъхна в шкафа за бельото, та чаршафите да им послужат за погребално покривало, а най-малко, мамо (тя се надигна от пода), най-малко ще ги скрия в купата с картофите, за да се наредят заедно с хляба, маслото, сладкишите и шунката на лавиците в килера.

Роуз замълча за момент, след което продължи:

— Мамо, бог, комуто всеки от нас дължи своите таланти, ще дойде един ден и ще ни поиска сметка. В много домове чайникът, старият чорап, чаршафът, изрисуваната с върбови клонки купа ще върнат своето ялово съкровище — позволете поне на своите дъщери да вложат парите си на борсата, за да могат, когато дойде господарят им, да му платят дължимото с лихва.

— Роуз, носиш ли ръкоделието си, както ти бях казала?

— Да, мамо.

— Тогава седни и започни един ред.

Роуз веднага седна и се залови за работа, както й бе казано. След пауза от около десет минути, през които тя бе заета с работата си, майка й попита:

— Сега чувствуваш ли се потисната? Чувствуваш ли се жертва?

— Не, мамо.

— И все пак, доколкото успях да проумея тирадата ти, тя бе насочена срещу всякакви женски и домакински задължения.

— Погрешно си ме разбрала, мамо. Ще съжалявам ако не мога да се науча да шия — постъпвате правилно, като ме карате да работя.

— Дори и да кърпиш чорапите на брат си и да оправяш леглата?

— Да.

— Защо тогава роптаеш против това?

— Нима не бива да правя нищо друго, освен това? Ще го правя, но ще правя и нещо повече. Това е, което имах да казвам. В момента съм на дванадесет години и докато не стана на шестнадесет, няма да отворя дума отново за таланти — в продължение на четири години се задължавам да бъда старателна ученичка за всичко, на което можете да ме научите.

— Виждате какви са дъщерите ми, мис Хелстоун — отбеляза мисис Йорк, — колко рано са помъдрели във възгледите си! „Искам това, предпочитам онова“ — тази песен ми повтаря Джеси като кукувичка; докато Роуз надига по-дързък глас: „Ще направя това, няма да направя онова!“

— Но поне посочвам причината, мамо. Освен това ако гласът ми е твърде дързък, той все пак се чува само веднъж в годината. На всеки мой рожден ден душата ми ме кара да правя по едно пророчество за моето собствено възпитание и отглеждане — аз го изричам, и толкова. А дали ще се вслушате, или не — това е ваша работа, мамо.

— Бих посъветвала всички млади дами — продължи мисис Йорк — да изучат характерите на такива деца, преди да се омъжат и да имат собствено потомство. Нека си помислят добре дали им се нрави отговорността да направляват небрежните, дали им допада усилието да убеждават упоритите и дали са по вкуса им вечното бреме и грижи да възпитат най-добрите.

— Но когато човек обича, това не би трябвало да е толкова трудно — намеси се Каролайн. — Майките хранят към децата си най-нежна обич, при това много повече, отколкото към себе си.

— Чудесни думи! Толкова сантиментални! Трудното в живота тепърва ще почука на вашата врата, госпожице!

— Но, мисис Йорк, когато поема в ръцете си някое малко дете — например детето на някоя бедна жена, чувствувам, че обиквам това безпомощно създание по един особен начин, макар и да не съм му майка. За него с готовност бих направила почти всичко, стига да бъде поверено изцяло на моите грижи, стига животът му изцяло да зависи от мен.

— Вие чувствувате! Да! Да! Виждам, че до голяма степен сте ръководена от чувствата си и се смятате за личност с много емоционален и деликатен характер, в това няма никакво съмнение. А съзнавате ли, че всички тези романтични идеи са успели да придадат на лицето ви един неизменен замечтан израз, който много повече подхожда на някоя героиня от роман, отколкото на жена, която ще трябва да си проправя път в истинския живот с помощта на здравия разум?

— Не, нищо подобно не ми е минавало през ума, мисис Йорк.

— Само се погледнете в огледалото зад вас. Сравнете лицето, което ви гледа оттам, с онова на някоя ранобудна и трудолюбива доячка.

— Лицето ми е бледо, но то не е сантиментално, а повечето доячки, колкото и румени и здрави да изглеждат, са по-глупави и практически са по-неподготвени да си проправят път в живота от мен. По принцип аз размишлявам повече и по-правилно, отколкото доячките — следователно там, където те биха постъпили неразумно, тъй като рядко се замислят, аз, с помощта на мисълта, бих постъпила мъдро.

— О, не! Вие ще се повлияете от чувствата си. Действията ви ще бъдат ръководени от поривите на емоционалната ви природа.

— Разбира се, вероятно често пъти ще се влияя от чувствата си — та нали за това са ми дадени. Този, когото чувствата ме учат да обичам, трябва и ще бъде обичан от мен. Надявам се, че ако някога имам съпруг и деца, чувствата ми ще ме накарат да ги обичам. Мисля си, че тогава поривите на емоционалната ми природа ще бъдат достатъчно силни, за да ме принудят да обичам.

Каролайн изпита удоволствие, когато изрече тези думи с подчертан тон — изпита удоволствие, че събра смелост да ги произнесе в присъствието на мисис Йорк. Не се тревожеше, че отговорът, който щеше да последва, може да бъде несправедливо язвителен — изчерви се, но не от гняв, а от вълнение, когато неприветливата дама й отвърна хладно:

— Няма смисъл да хабите театралните си дарби. Беше казано много добре, дори прекрасно, но публиката ви — една възрастна съпруга и една стара мома — не е подходяща за това. Трябваше да присъствува някой необвързан господин. Дали пък мистър Робърт не се крие някъде зад пердето, мис Мур, как мислите?

Хортенз, която бе пропуснала по-голямата част от разговора, тъй като надзираваше приготвянето на чая в кухнята, не успя добре да схване насоката, която разговорът бе взел. С озадачен вид тя отвърна, че Робърт се намира в Уинбъри. Мисис Йорк се изсмя с особения си откъслечен смях.

— Толкова сте пряма, мис Мур! — каза тя с покровителствен тон. — Само вие можете да разберете тъй буквално въпроса ми и да му отвърнете по толкова обикновен начин. Вие поне нищо не разбирате от тайни кроежи. Около вас могат да стават какви ли не странни неща, без вие да проумеете нещо — не сте от онези, за които хората казват, че имат ум като бръснач.

Тези двусмислени комплименти, изглежда, не допаднаха много на Хортенз. Тя понадигна рамене, свъси черните си вежди, но запази озадачения си израз.

— Още от дете у мен са забелязвали мъдрост и проницателност — отговори тя. И наистина, Хортенз особено много се нервираше, когато тези нейни качества се поставяха под съмнение.

— Сигурна съм, че никога не сте кроили планове как да си спечелите съпруг — продължи мисис Йорк, — а нямате и никакъв предишен опит, който да ви е от помощ, за да разберете кога другите правят това.

Каролайн усети как тези мили думи попаднаха там, където доброжелателната й събеседница бе искала да ги изпрати — в самото й сърце. Тя дори не бе в състояние и да отбива стрелите — в този момент бе беззащитна; ако отвърнеше с нещо, това щеше да означава, че ударът е попаднал в целта. Мисис Йорк наблюдаваше как бе забила смутения си поглед в пода, как страните й пламтяха мъчително, как наведеното й напред и несъзнателно потръпващо тяло изразяваше обзелото я терзание — тя почувствува, че страдащото момиче пред нея бе лесна плячка. Тази странна жена изпитваше вродена неприязън към стеснителните и чувствителни характери, към емоционалните натури. Това съвсем не означаваше, че красотата и нежността на някое младо лице бяха гаранция за обичта й. Тя рядко бе попадала на личност, която да съчетава у себе си всички тези отблъскващи качества, а още по-рядко бе държала тази личност в ръцете си, и то при обстоятелства, които й позволяваха напълно да я сломи. През този следобед мисис Йорк като че ли бе особено язвителна и непримирима; подобно на зъл козел тя наведе напред глава и се втурна в нова атака, за да убоде и пусне кръв.

— Братовчедка ви Хортенз е отлична сестра, мис Хелстоун. Дами, които идват, за да опитат късмета си в този дом, съвсем спокойно могат с малко повече женска хитрост да приспят бдителността на господарката на къщата и да вземат юздите в собствените си ръце. На вас ви допада компанията на роднината ви, нали, госпожице?

— На коя роднина?

— О, на братовчедка ви, разбира се.

— Хортенз винаги е била много мила с мен.

— Всяка сестра, която има брат за женене, е винаги „много мила“ за неомъжените си приятелки.

— Мисис Йорк — изрече Каролайн, като бавно повдигна очите си, чиято синева се избистри от смущението и заблестя ясна и спокойна, а от поруменелите и страни се отдръпна аленината на срама и те станаха бледи и неподвижни, — мисис Йорк, мога ли да ви попитам какво означават думите ви?

— Искам да ви дам урок, с който да ви покажа, че трябва да възпитате у себе си висока нравственост, искам да ви отвратя от хитростта и неискрените чувства.

— А нима имам нужда от такъв урок?

— Повечето млади дами днес имат нужда от него. Вие сте една доста съвременна млада дама — болезнено чувствителна, деликатна, с влечение към самотата, което предполага, че много малко неща в обикновения свят изглеждат достойни за вниманието ви. Но обикновеният свят, обикновените честни хора са по-добри, отколкото мислите вие, много по-добри, отколкото някое романтично настроено девойче със завъртяна от книгите глава, което почти не подава носа си вън от градинския зид на своя чичо, пастора.

— Което означава, че вие нищо не знаете за това девойче. Извинете ме, макар че няма никакво значение дали ще ме извините, или не, нападнахте ме, без да бъдете предизвикана, и затова аз ще се защитя, без да бъда извинена. Вие нямате никаква представа за отношенията ми с моите братовчеди; в пристъп на лошо настроение се опитахте да отровите нашето приятелство с неоправдани намеци, изпълнени с много повече хитрост и неискреност, отколкото всяко нещо, в което можете основателно да ме обвините. Това, че съм бледа и че понякога съм свенлива, съвсем не е ваша работа. Че обичам книгите и не съм склонна да клюкарствувам — това пък трябва да ви засяга още по-малко. А това за „романтично настроеното девойче“ е чисто и просто ваша измислица — никога не съм превъзнасяла романтичните чувства пред вас, нито пък пред някого, когото вие познавате. Съвсем не е престъпление, че съм пасторска племенница, макар че вие може да сте достатъчно тесногръда, за да мислите така. Вие не ме харесвате, макар и да нямате никаква оправдателна причина за това — тогава запазете изражението на неприязън за себе си. Ако след време пак я проявите, и то със същата нелюбезност, тогава ще ви отвърна много по-безцеремонно, отколкото сега.

Тя свърши и остана известно време безмълвна и развълнувана. Думите й бяха произнесени изключително отчетливо — нито забързано, нито пък много високо, а в гласа й се долавяше звън на сребърни камбанки. Скоростта, с която кръвта в този момент пулсираше във вените й, бе много голяма, макар и незабележима за чужди очи.

Мисис Йорк съвсем не се развълнува от порицанието, изказано с такава простодушна строгост и продиктувано от една тъй скромна гордост. Като се обърна хладнокръвно към мис Мур, тя заяви, като одобрително разклати шапката си:

— Все пак у нея има някаква решителност. Трябва винаги да говорите искрено както преди малко — продължи тя — и всичко ще бъде наред.

— Отхвърлям една такава обидна препоръка — бе отговорът, изречен със същия отчетлив тон и придружен от същия ясен поглед. — Не приемам съвет, в който се долавя отровата на намеците. Мое право е да говоря така, както намирам за добре, и нищо не може да ме застави да разговарям по начина, който вие налагате. Винаги съм била далеч от това да разговарям както преди малко и никога няма да се обърна към някого с толкова строг тон или толкова рязък език, освен ако не бъда принудена да отговоря на някоя незаслужена обида.

— Мамо, намерихте си майстора — каза малката Джеси, която проследи тази сцена доста внимателно.

Роуз бе изслушала всичко, без да промени изражението на лицето си. Сега тя заяви:

— Не, мис Хелстоун не успя да се справи с майка ми, защото се остави да бъде раздразнена, а това означава, че майка ми ще я изтощи само за няколко седмици. Шърли Кийлдар се справя по-добре. Мамо, досега не сте успели да уязвите чувствата на мис Кийлдар. Под коприната на роклята си тя носи броня, която вие не можете да пробиете.

Мисис Йорк често се оплакваше, че децата й били с бунтовен дух. Наистина странно бе, че при цялата и строгост, при цялата нейна „силна воля“ тя не бе в състояние да упражни контрол над тях — един поглед на техния баща им въздействуваше много по-силно, отколкото някое нейно нравоучение.

За мис Мур положението на обикновена наблюдателка в една препирня, в която не вземаше никакво участие, бе безкрайно неприятно поради твърде второстепенното значение на тази роля, ето защо тя призова на помощ цялото си достойнство и се подготви да произнесе слово, което щеше да докаже несъстоятелността и на двете страни и щеше да поясни на спорещите, че те би трябвало да се засрамят от себе си, защото всяка от тях би била длъжна преди всичко смирено да признае колко ги превъзхожда по разум тази, която им говори в момента. За голямо облекчение на слушателките й от началото на тирадата не бяха изминали и десетина минути, когато вниманието на мис Мур бе привлечено от появата на Сара с подноса за чай: това стана, първо, поради обстоятелството, че тази девойка имаше позлатен гребен в косите си и червена огърлица на шията си, и, второ, поради нескритото й негодувание срещу задължението да приготвя чая. След гощавката Роуз възвърна доброто настроение на домакинята, като донесе китарата й и я помоли да попее, а след това я обсипа с умело подбрани и мъдри въпроси за свиренето на китара и музиката изобщо.

Междувременно Джеси насочи вниманието си към Каролайн. Седнала на табуретката до нозете й, тя разговаря с нея първо за религия, а после за политика, Джеси бе свикнала да попива всичко, което баща й говореше у дома по тези въпроси, а след това в компания да преразказва, по-скоро с остроумие и дар слово, отколкото с последователност или дискретност, неговите възгледи, неодобрения и предпочитания. Тя доста здраво поскастри Каролайн за това, че принадлежи към официалната църква и че има чичо свещеник. Уведоми, я, че живеела на гърба на страната и че трябвало честно да изкарва прехраната си, вместо да води безсмислено съществуване и да приема наготово хляба на ленивостта, замесен от църковния десятък. След това Джеси се зае да охарактеризира правителството, както и неговите заслуги. Спомена с вещина имената на лорд Касълрей и мистър Пърсивал. На всяка от тези личности тя приписа черти, достойни за Молох и Велнар[4]. Окачестви войната като масово убийство, а лорд Уелингтън — като „наемен касапин“.

[1 Молох и Велнар (библ.) — тук се споменават като олицетворения на кръвожадност и порок. — Б.пр.]

Слушателката й бе изпълнена с внимание. Джеси притежаваше изключително чувство за хумор — неописуемо смешно бе да я слуша човек как повтаря заклеймяващите фрази на баща си с изразителното му йоркширско произношение. Тя бе сърцата млада якобинка с пламенен дух, скрит под муселина на роклята й. Не беше злобна по природа и езикът й бе по-скоро колоритен, отколкото злъчен, а малкото изразително личице придаваше оригиналност на всяка фраза и това приковаваше вниманието на този, който я слушаше.

Каролайн я укори за неуважението й към лорд Уелингтън, но с удоволствие изслуша след това една тирада, насочена срещу принц регента. По блясъка в очите на слушателката си и по усмивката, която кръжеше около устните й, Джеси веднага разбра, че най-сетне бе попаднала на благодатна тема. Много пъти бе слушала как дебелият петдесетгодишен Алонис биваше обсъждан на бащината и сутрешна трапеза и сега преразказа коментарите на мистър Йорк по този въпрос тъй естествено, сякаш бяха произнесени от собствените му йоркширски уста.

Но няма да пиша повече за теб, Джеси. Сега е влажна и ветровита есенна вечер. На небето има само един облак, но той го закрива от край до край. Вятърът не спира ни за миг — с хленч лети той над смръщените склонове на хълмовете, посивели от мрак и мъгла. Цял ден дъждът е шибал онази църковна кула — тя се надига потъмняла сред каменното обкръжение на гробището, а водата се стича от листата на копривата, от тревата и надгробните камъни. Тази вечер твърде много ми напомня за друга вечер преди няколко години — също такава дъждовна и ветровита есенна вечер, когато няколко души, посетили през деня един пресен гроб в еретическо гробище, седяха край камината в чужд дом. Те бяха весели и общителни, ала всеки знаеше, че сред тях е зейнала празнина, която никога няма да бъде запълнена. Знаеха, че са загубили нещо, чието отсъствие тепърва щяха да чувствуват, докато са живи. Знаеха и това, че поройният дъжд попива във влажната земя, която покрива напусналата ги тяхна любимка, и че скръбният тон на вятъра жалее над погребаната й главица. Огънят ги сгряваше, животът и приятелството все още бяха с тях, но Джеси лежеше студена и самотна в ковчега си и само пръстта я закриляше от бурята.

Мисис Йорк сгъна плетката си, прекъсна урока по музика и лекцията по политика и сложи край на посещението си в достатъчно ранен час, за да успее да се върне в Брайърмейнс, преди заревото на залеза съвсем да е избледняло на хоризонта и пътеките през полето да са се покрили целите с вечерна роса.

След като мисис Йорк си тръгна заедно с двете си дъщери, Каролайн почувствува, че и за нея бе дошло време да вземе шала си, да целуне своята братовчедка и да се запъти към дома. Ако останеше още малко, щеше да се здрачи и тогава Фани трябваше да идва, за да я прибере, а тя си спомни, че днес бе ден за месене на хляб и гладене и Фани щеше да има достатъчно работа. И все пак й беше трудно да напусне мястото си до прозореца в малката гостна. Отникъде другаде западът не изглеждаше толкова прекрасен, колкото от този прозорец, обвит с гирлянди от жасмин, чиито бели цветове и зелени листа в този момент изглеждаха като очертани със сив молив линии — грациозни по форма, но бледи по цвят, на фона, изтъкан от златистите багри на лятната вечер, от пламналата синева на августовското небе в осем часа вечерта.

Каролайн хвърли поглед към портата, до която ружите извиваха стъбла, погледна и към близкия жив плет в градината — очите й копнееха да съзрат нещо повече от храсти, преди да се простят с тази оскъдна гледка; те копнееха да зърнат една човешка фигура с познати очертания и височина, която да се появи край плета и да премине през портата. Най-сетне пред очите й премина човешка фигура — даже две: мина Фредерик Мъргатройд, понесъл ведро с вода, последван от Джо Скот, който въртеше на пръста си ключовете от тъкачницата. Те отиваха да заключат тъкачницата и конюшнята за през нощта, а след това щяха да се приберат по домовете си.

„Така трябва да направя и аз“ — помисли си Каролайн, като надигането й от стола, на който седеше, бе придружено от въздишка.

„Това е истинска глупост — добави тя, — една сърцераздирателна глупост. На първо място, дори и да остана, докато се стъмни, никой няма да дойде, защото дълбоко в душата си чувствувам, че на днешната страница от вековечната си книга съдбата е записала да бъда лишена от радостта, за която копнея. На второ място, ако в този момент той влезе, присъствието ми тук ще бъде мъчително за него, а самата мисъл, че това е така, би смразила кръвта ми. Сигурно ръката му ще бъде отпусната и хладна, ако му подам моята, а погледът му ще бъде замъглен, ако потърся пламъка в него. И да подиря онази жива искра от дните, когато лицето, думите, или отношението ми му доставяха радост в някой щастлив миг — що открия само мрак. По-добре е да си вървя.“

Тя взе шапката си от масата, където я бе оставила, и тъкмо завързваше панделката й, когато Хортенз, насочила вниманието си към един прекрасен букет цветя в стъклена ваза върху същата маса, спомена, че мис Кийлдар ги била изпратила тази сутрин от Фийлдхед. Мис Мур продължи да говори, като започна да описва гостите, на които тази дама сега трябвало да обръща внимание, както и трескавия живот, воден напоследък от нея. Хортенз подхвърли, че това не й се харесвало особено, и изрази учудването си, че една такава личност като наследницата, която толкова много уважава себе си, не бе намерила начин да се отърве по-рано от този роднински кортеж.

— Но хората говорят, че тя буквално не разрешавала на мистър Симпсън и семейството му да си отидат — добави тя. — Те много искали да се върнат на юг още миналата седмица, за да се подготвят за посрещането на единствения си син, който щял да се връща от пътешествие. Тя обаче настоявала братовчед й Хенри да дойде при приятелите си тук, в Йоркшир. Предполагам, че прави това отчасти, за да достави удоволствие на Робърт и на мен.

— Да достави удоволствие на Робърт и на вас? — попита Каролайн.

— Но да, мое дете! Колко сте глупава. Нима не знаете — сигурно често пъти сте слушали…

— Моля ви, госпожо — каза Сара, като отвори вратата, — зимнината, дето ми заръчахте да я сваря на петмез — вие му викате конфитюр, — изгоря до дъното на тавата.

— Les confitures! Elles sont brulees? Ah, quelle negligence coupablel Coquine de cuisiniere — fille insupportable![5]

И грабвайки бързо една голяма ленена престилка, мадмоазел се втурна стремглаво към кухнята, откъдето, нека кажем истината, се носеше мирис на прегорено сладко, който бе възсилен и съвсем не апетитен.

Господарката и прислужницата бяха на нож от сутринта заради приготвянето на зимнина от някакви черни череши, твърди като камък и кисели като трънки. Сара твърдеше, че захарта била единствената прилична подправка, подходяща за подобно начинание. Мадмоазел настояваше, като го доказваше с опита на майка си, баба си и прабаба си, че петмезът бил за предпочитане поне хиляда пъти. Тя бе постъпила твърде неблагоразумно, като остави Сара сама да наглежда тавата, защото липсата на благоприятно отношение към естеството на нейното съдържание бе довела до немарливост при наблюдаването на самия процес, което пък бе предизвикало следния трагичен резултат — една никому ненужна пепелява чернилка. Последва голяма бъркотия — сипеха се укори и се разнасяха хлипания, които се отличаваха по-скоро със сила, отколкото с искреност.

Каролайн тъкмо се бе обърнала отново към малкото огледало и прибираше къдриците от страните си, за да ги пъхне под шапката, уверена, че би било не само безполезно, но и неприятно да остане по-дълго тук, когато при едно неочаквано отваряне на задната врата в кухнята внезапно се възцари тишина — езиците замлъкнаха, сякаш някой ги бе дръпнал с юзда. „Да не би това да е Робърт?“ Често пъти — почти винаги, когато се връщаше от пазар, той влизаше през кухненската врата. Не, това бе просто Джо Скот, който, след като се покашля многозначително на три пъти — всяко покашляне означаваше високомерен укор спрямо свадливото женско племе, — каза:

— Чини ми се, че май чух някакъв шум, а?

Никой не му отвърна.

— И — продължи той натъртено — тъй като господарят се върна, и тъй като ще си влезе вкъщи през ей тая врата, то аз сметнах за необходимо да понамина и да ви го кажа. В една къща, пълна с женоря, никога не бива да се влиза без предупреждение. Ето го и него — заповядайте, господине. Тук жените си чуруликаха малко по-особено, ама аз успях да ги усмиря.

В кухнята влезе още един човек — това вече можеше да се чуе. Джо Скот продължи с укорите си.

— И какво ще рече туй, че сте на тъмно? Сара, ей, жено, не можеш ли да запалиш една свещ? Слънцето залезе още преди час. Господарят ще си счупи краката в някое от тия ваши гърнета и маси. Пазете се от тая купа, господине — турили са я на пътя ви, сякаш са го направили нарочно, от злоба.

Наблюденията на Джо бяха последвани от известна пауза на объркване, която Каролайн, макар и наострила слух, не можа да проумее. Тя бе много кратка и бе нарушена от възклицание — възклицание, последвано от умния звук на целувка. След това долетяха развълнувани гласове, от които нищо не можеше да се разбере.

— Mon Dieu! Mon Dieu! Est-ce que je m’y attendais[6]? — бяха думите, които можеха да бъдат различени.

— Et tu te portes toujours bien, bonne soeur[7]? — попита някакъв друг глас, вероятно този на Робърт.

Каролайн бе озадачена. Водена от някакъв инстинкт, чиято разумност не успя да прецени в бързината, тя напусна малката стая и се завтече към горния етаж, където зае позиция в началото на парапета, откъдето можеше да наблюдава, преди да се наложи да се покаже. Слънцето отдавна бе залязло и вестибюлът тънеше в мрак, който обаче не беше толкова плътен, защото не след дълго тя видя Робърт и Хортенз да го прекосяват.

— Каролайн! Каролайн! — извика Хортенз малко след това. — Venez voir mon frere[8]!

„Странно — помисли си мис Хелстоун. — Много странно! Какво означава това необичайно вълнение за нещо толкова обикновено като ежедневното връщане от пазар? Дали не е изгубила ума си? Да не би изгореният петмез да я е подлудил?“

Тя заслиза надолу, обзета от някаква сподавена възбуда, и се развълнува още повече, когато на вратата на стаята Хортенз я сграбчи за ръката и повела я към Робърт, който бе застанал, висок и тъмен, на фона на единствения прозорец, я представи със смесица от вълнение и официалност, сякаш никога не се бяха виждали и това сега бе първата им среща.

Дори нещо още по-странно! Той се поклони малко непохватно и след като се извърна със смущението на непознат, застана с лице към оскъдната светлина на прозореца — тя озари чертите му и загадката на съня (наистина всичко приличаше на сън) достигна своя връх. Каролайн видя едно лице, което приличаше и същевременно съвсем не приличаше на Робърт.

— Какво става? — попита Каролайн. — Очите ли ме мамят? Това братовчед ми ли е?

— Разбира се, че е братовчед — потвърди Хортенз.

А тогава кой бе този, които в момента се задаваше по коридора и сега влизаше в стаята? Като се огледа Каролайн видя един нов Робърт, но този път чувствата и подсказаха, че това бе истинският Робърт.

— Е — каза той, като се усмихваше на въпросителното и изумено изражение върху лицето и, — кой кой е?

— А! Това сте вие! — бе отговорът.

Той се засмя.

— Предполагам, че съм аз. А знаете ли кой е този? Никога преди не сте го виждали, но сте чували за него.

Сега вече тя се съвзе.

— Това може да бъде само един човек, брат ви, тъй като прилича на вас — другият ми братовчед Луис.

— Вие сте един малък умен Едип! Сигурно бихте надхитрили Сфинкса! Я сега ни погледнете и двамата заедно. Хайде да си сменим местата. А сега отново, Луис, за да я объркаме съвсем. Е, кой е старата любов, Лина?

— Нима може човек да сбърка, когато говорите! Трябваше да накарате Хортенз да попита. Но всъщност не си приличате чак толкова — само по височината, фигурата и изражението.

— И аз съм Робърт, нали? — попита новопристигналият, като за пръв път направи опит да превъзмогне, както по всичко личеше, естествената си стеснителност.

Каролайн, макар и любезно, поклати отрицателно глава. От очите й към истинския Робърт се стрелна лъч, който казваше много.

Не и позволиха скоро да напусне братовчедите си. Самият Робърт не искаше и да чуе за нейното тръгване. Грейнала от радост, непресторена и приветлива (радостна поне тази вечер), обладана от ведро настроение, тя така приятно допълваше компанията на тримата обитатели на този дом, че никой от тях нямаше желание да се раздели с нея. По природа Луис, изглежда, бе доста сериозен, сдържан и не много общителен човек, ала тазвечерната Каролайн съвсем не бе (както ти е известно читателю) обикновената Каролайн, ето защо тя скоро се стопи резервираността му и разсея сериозното му изражение. Той седна до нея и поде разговор. Каролайн беше чувала, че е учител, а сега узна, че от няколко години насам е възпитател на сина на мистър Симпсън, че е пътувал с него и че го е придружил в идването му на север. Попита го дали харесва работата си, но в отговор получи поглед, от който стана ясно, че по-нататъшното любопитство по този въпрос е нежелателно. Този поглед събуди съчувствието на Каролайн: стори й се, че изражението на Луис бе прекалено тъжно за едно толкова умно лице като неговото — а той наистина притежаваше умно лице, макар и не толкова красиво, колкото на Робърт, помисли си тя. Младата му братовчедка се извърна, за да ги сравни. Робърт се бе облегнал на стената зад нея и прелистваше страниците на един албум с гравюри, като вероятно слушаше и разговора между нея и Луис.

„Как съм могла да помисля, че си приличат? — питаше се тя. — Сега виждам, че Луис прилича на Хортенз, а не на Робърт.“

И това отчасти бе истина — Луис по-скоро притежаваше късия нос и издължената горна устна на сестра си, отколкото изтънчените черти на брат си. Той имаше нейния овал на устата и брадичката, който беше по-малко решителен, точен и изчистен от този на младия собственик на тъкачницата. Изражението му, макар да излъчваше съсредоточена замисленост, едва ли можеше да се нарече живо и проницателно. Седнал до него, човек би си помислил, че един по-буден, но вероятно и по-благ характер от този на по-възрастния брат караше близостта на по-младия да вдъхва спокойствие.

Въпреки че нито бе срещнал погледа на Каролайн, нито пък го бе потърсил, Робърт вероятно усети, че нейният взор се е насочил и спрял върху него — остави албума с гравюрите и след като се приближи към мястото й, седна до нея. Тя поднови разговора си с Луис, но докато разговаряше с него, мислите й летяха в друга посока — сърцето й изпращаше своите сигнали към онази страна, към която тя бе полуизвърнала лицето си. Каролайн признаваше, че Луис бе улегнал, мъжествен и внимателен, но се прекланяше пред тайнствената сила на Робърт. Макар че той не продумваше нищо, макар че едва ли докосваше дори и крайчеца на шала или белите гънки на роклята й, близостта му й действуваща като магия. Ако трябваше да разговаря само с него, това щеше да я потисне, но когато бе свободна да разговаря с друг, присъствието му я изпълваше с вълнение. Думите й се лееха непринудено — това бяха думи весели, игриви и колоритни. Изразът на съпричастие и спокойното поведение на слушателя й я накараха да се отпусне. Сдържаното удоволствие, за което свидетелствуваше усмивката му, накара да се проявят всички прекрасни качества на природата й. Тя почувствува, че тази вечер се проявява в благоприятна светлина и тъй като Робърт бе наблюдател, тази мисъл я зарадва. Но ако той си тръгнеше, ентусиазмът веднага щеше да бъде последван от униние.

Ала слънцето на радостта й свети твърде кратко — много скоро бе засенчено от облак.

Хортенз, която от известно време се бе заела с грижи за вечерята и в този момент разчистваше някакви книги от малката масичка, за да направи място за подноса, насочи вниманието на Робърт към вазата с цветята, чиито алени, снежнобели и златни листенца блестяха на светлината на свещта.

— Изпратиха ги от Фийлдхед — каза тя. — Без съмнение те са подарък за теб — знаем кой е любимецът там. Във всеки случай не съм аз.

Цяло чудо бе човек да чуе Хортенз да се шегува — това бе знак, че е в отлично настроение.

— Това трябва да означава, че любимецът е Робърт, така ли? — попита Луис.

— Mon cher — отвърна Хортенз, — Robert — c’est tout се qu’il у a de plus precieux au monde: a cote de lui, le reste du genre humain n’est que du rebut. N’ai-je pas raison, mon enfant?[9] — добави тя, обръщайки се към Каролайн.

Каролайн бе принудена да отвърне с „да“ и светлинката й угасна, звездата й помръкна при изричането на тази дума.

— Et toi, Robert[10]? — попита Луис.

— Попитай сам, когато ти се удаде възможност — бе тихият отговор.

Каролайн не прояви интерес към това дали Мур се изчерви или побледня — тя откри, че е станало късно и че трябва да си върви у дома. Твърдо бе решила да си върви и сега дори и Робърт не бе в състояние да я задържи.

[1] Най-добра приятелка (фр.) — Б.пр. ↑

[2] Ан Радклиф (1764–1823) — английска писателка, основоположничка на готическия жанр в английския роман. — Б.пр. ↑

[3] Има се предвид библейската притча за талантите (Евангелие от Матея, 25:24 — 28). — Б.пр. ↑

[4] Става дума за Уелския принц, по-късно Джордж IV. — Б.пр. ↑

[5] Конфитюрът! Прегорял ли е? Каква престъпна небрежност! Нескопосана готвачка, непоносимо момиче! (фр.) — Б.пр. ↑

[6] Господи! Изобщо не съм очаквала! (фр.) — Б.пр. ↑

[7] А все така добре ли си, мила сестро? (фр.) — Б.пр. ↑

[8] Елате да видите брат ми! (фр.) — Б.пр. ↑

[9] Драги мой, на света няма по-прекрасен от Робърт — в сравнение с него всички останали са просто нищо. Това не е ли самата истина, дете мое? (фр.) — Б.пр. ↑

[10] А ти, Робърт? (фр.) — Б.пр. ↑

Глава XXIV
Долината на сянката на Смъртта

Понякога бъдещето сякаш ни предупреждава с притихнал стон за събитията, които ще ни донесе, подобно на приближаваща, но още далечна буря, която с воя на вятъра, с аленото зарево на небето, със странно разкъсаните облаци предвещава вихър, достатъчно силен, за да осее морето с отломки; или пък донася под прикритието на мъглата жълтата зараза на епидемиите, като залива белите западни острови с отровните дихания на Изтока и замъглява прозорците на английските домове с дъха на индийската чума. Друг път това бъдеще внезапно се разтваря, сякаш някоя скала се е разцепила и в нея е зейнал гроб, от който се надига тялото на заспалия в него. Преди да съберете мислите си, вие вече сте лице в лице с една забулена и неочаквана беда — новия Лазар.

Каролайн Хелстоун се прибра у дома си в добро здраве или поне така си мислеше. Но когато се събуди на следното утро, тя се почувствува много отпаднала. На закуска, както и в другите часове за храна, нямаше никакъв апетит — вкусните ястия и изглеждаха като пепел и трици.

„Нима съм болна? — питаше се тя, като се оглеждаше в огледалото. Очите й блестяха, зениците й бяха разширени, а страните й бяха по-розови и закръглени от обикновено. — Изглеждам добре! Но защо не ми се яде?“

Тя чувствуваше ускорения пулс в слепоочията си, чувствуваше и необичайната активност на мозъка си — духът й бе възбуден; стотици разпокъсани, но бляскави мисли занимаваха ума й — огряваше ги същата светлина, която озаряваше и лицето й.

След това настъпи гореща и неспокойна нощ, високата температура изсуши тялото й, а после я заизмъчва жажда. Преди разсъмване някакъв ужасен сън я сграбчи в лапите си като тигър — когато се събуди, Каролайн почувствува и разбра, че се е разболяла.

Как я бе хванала треска (защото това бе треска) не можеше да си обясни. Вероятно по време на късната разходка към дома някакъв приятен, но отровен повей на вятъра, понесъл мириса на цветя и влага бе проникнал в дробовете и вените й и вече намерил там треската на душевното вълнение и отпадналостта, породена от дълготрайна вътрешна борба и постоянна тъга, бе раздухал искрата, от която бе лумнал силен огън.

Все пак този огън не бе немилостив — след два изгарящи дни и две тревожни нощи симптомите намалиха остротата си и вече нито чичо й, нито Фани, нито докторът, нито пък мис Кийлдар, когато я навести, се страхуваха за нея — всеки от тях вярваше, че след няколко дни тя ще се оправи.

Тези няколко дни отминаха, но макар всички да считаха, че подобрението няма да закъснее, не настъпиха никакви признаци на възстановяване. Мисис Прайър, която я посещаваше всеки ден, бе седнала една сутрин в стаята на Каролайн, измъчвана от болестта вече две седмици. Тя я наблюдава внимателно в продължение на няколко минути, а след това взе ръката й и постави пръста си на китката й. После тихо напусна стаята и се отправи към кабинета на мистър Хелстоун. Там тя прекара доста дълго време — почти половината сутрин. Когато се върна при младата си болна приятелка, мисис Прайър свали шала и бонето си; постоя известно време до леглото, сплела ръце, като леко полюшваше тялото си напред-назад — и стойката, и движенията й бяха твърде характерни. Най-сетне тя продума:

— Изпратих Фани до Фийлдхед, за да ми донесе някои неща, които ще са ми необходими за по-дълъг престой тук. Желанието ми е да остана с вас, докато състоянието ви се подобри. Чичо ви бе така добър и ми разреши да се грижа за вас. А вие съгласна ли сте, Каролайн?

— Съжалявам, че се нагърбвате с подобни грижи, и се чувствувам толкова зле, но не мога да събера сили да ви откажа. За мен ще бъде огромна подкрепа, ако вие сте у дома, ако мога да ви виждам в стаята си. Но не се заробвайте с мен, мила мисис Прайър — Фани е чудесна болногледачка.

Навела се над малката бледа страдалка, в този момент мисис Прайър прибираше косите й под шапката и внимателно повдигаше възглавницата. Докато се грижеше така за болната, Каролайн с усмивка надигна лице и я целуна.

— Имате ли болки? Сега по-добре ли ви е? — бе въпросът, който самоназначилата се болногледачка зададе с нисък и загрижен глас, докато приемаше ласката.

— Струва ми се, че съм почти щастлива.

— Искате ли да пийнете нещо? Устните ви са напукани.

Тя поднесе една чаша с освежаващо питие към устните й.

— Днес яли ли сте нещо, Каролайн?

— Не мога да ям.

— Но апетитът ви скоро ще се възвърне — той трябва да се възвърне, моля се на бога това да стане!

Когато й помагаше да легне отново, мисис Прайър я обгърна с ръце и сякаш без да иска, с движение, което по-скоро изглеждаше неволно, тя я притисна към сърцето си и за миг я подържа така.

— Просто не ми се иска да оздравявам, за да мога да ви задържа завинаги — каза Каролайн.

Мисис Прайър не се усмихна на тези думи — по лицето й премина някакъв трепет и й бяха необходими няколко минути, за да го потисне.

— Вие сте свикнала повече с Фани, отколкото с мен — отбеляза тя след малко. — Струва ми се, че моите грижи ще изглеждат непривични и натрапчиви.

— В никакъв случай. Те са съвсем естествени и ми носят голямо облекчение. Сигурно сте свикнали да се грижите за болни — толкова безшумно се движите из стаята, говорите толкова тихо и толкова нежно ме докосвате.

— Аз не притежавам сръчност за нищо, мила моя. Често можете да ме сметнете за непохватна, но никога за небрежна.

И наистина тя не бе небрежна. От този час за Фани и Елайза не съществуваха задължения в стаята на болната — тази стая се превърна във владение на мисис Прайър. Единствено тя се грижеше за болната в нея, живееше там ден и нощ. Пациентката понечи да окаже някаква съпротива — отначало не много силна, а не след дълго никаква. Сега самотата и унинието изчезнаха, а мястото им на леглото до нея заеха закрилата и облекчението. Каролайн и болногледачката й се съединиха в необикновен съюз. Каролайн не бе от хората, които лесно изискват или получават грижи, а мисис Прайър при обикновени обстоятелства не притежаваше нито навика, нито изкуството да изпълнява дребни задължения. Но всички тези неща сега биваха отминавани с лекота и при това толкова естествено, че пациентката вече жадуваше да се грижат за нея със същата сила, с която болногледачката й желаеше да върши това — никакъв признак на умора у последната не принуждаваше първата да си помисли, че трябва да изпитва някакво безпокойство. Всъщност нямаше никакви особено тежки грижи, но на една наета болногледачка те едва ли биха се сторили леки.

Странно бе, че въпреки всички тези грижи у болната девойка не настъпваше никакво подобрение. Нещата продължаваха постарому — тя се топеше като сняг при топъл повей на вятъра, вехнеше като цвете, непоръсено от капка дъжд. Мис Кийлдар, чийто ум рядко беше спохождан от мисли за опасности или смърт, отначало никак не се уплаши за приятелката си, но забелязала как при всяко нейно посещение болната чезнеше все повече и повече, тревогата се загнезди в сърцето й. Тя отиде при мистър Хелстоун и така разпалено разкри пред него мислите си, че поне успя да принуди този господин да признае сериозността на положението, в което се бе озовала племенницата му, и да престане да смята случая за пристъп на обикновена мигрена. Когато мисис Прайър дойде и смирено го помоли за лекар, той и отвърна, че щял да повика и двама, ако е необходимо. Пристигна само един, но думите му бяха загадъчни като предсказанията на някой ясновидец — той оповести нещо неразбираемо, чийто най-общ смисъл бе, че бъдещето щяло да разсее загадката; написа няколко рецепти, даде няколко наставления — всичко това от пиедестала на непоклатимия си авторитет, — прибра парите в джоба си и си замина. Вероятно много добре съзнаваше, че едва ли може да бъде от полза, но не искаше да го признае.

Въпреки това из околността не се разнесе мълва за някаква сериозна болест. В дома на Мур мислеха, че Каролайн просто се е простудила по-сериозно, тъй като самата тя бе изпратила бележка до Хортенз в този смисъл. Мадмоазел се задоволи да я удостои с две бурканчета сладко от френско грозде, рецепта за билков чай и няколко съвета в една бележка.

Когато мисис Йорк научи, че е бил викан лекар, тя само се присмя на хипохондричните фантазии на осигурените ленивци, които според нея нямали за какво друго да мислят, освен за себе си и щом ги заболяло дори кутрето, веднага пращали за доктор.

А междувременно „осигурените ленивци“ в лицето на Каролайн изпадаха в състояние на все по-пълно изтощение и тази нейна засилваща се немощ озадачаваше всички около нея, с изключение на един-единствен човек. Само този човек си мислеше колко е лесно за една сграда с разклатени основи да се сгромоляса съвсем внезапно.

Често пъти у болните се забелязват странности, непонятни за обикновените болногледачки; Каролайн също държеше на една своя прищявка, която дори внимателната и грижлива мисис Прайър не успя да си обясни отначало. В точно определен ден на седмицата, в определен час, независимо дали се чувствуваше по-добре или по-зле, Каролайн молеше да я вдигнат, облекат и поставят на стола й до прозореца. Оставаше там, докато дойде обед — колкото и голямо изтощение да се четеше по бледото й лице, тя отклоняваше всякакви увещания да се върне в леглото си, докато не чуеше църковния часовник да отмерва обедния час. След отзвучаването на дванадесетте удара тя отново се изпълваше с покорство и се отправяше изнемощяла към леглото си. Когато вече бе в него, обикновено заравяше лице във възглавницата и плътно се загръщаше със завивките, сякаш за да се скрие от света и от слънцето, които я бяха уморили. На няколко пъти, докато лежеше така леглото и потрепери сякаш в конвулсия и едва чуто ридание наруши тишината наоколо. Тези неща не оставаха незабелязани за мисис Прайър.

Сутринта на един вторник Каролайн, както обикновено, помоли да стане и сега седеше в креслото, загърната в бялата си домашна роба, наведена напред и втренчила търпелив поглед навън. Мисис Прайър бе седнала на известно разстояние зад нея и се преструваше, че плете, но всъщност внимателно я наблюдаваше. Бледото измъчено чело на болната просветна от някаква промяна, която оживи израза й. Някаква искра припламна в унилия й поглед и възвърна блясъка му. Каролайн леко се надигна и упорито се загледа навън. Мисис Прайър внимателно се приближи и надзърна през рамото й. От прозореца се виждаше църковният двор, зад него пътят, а по него, понесъл се бързо на гърба на коня си, се появи ездач. Фигурата не бе толкова далеч, за да не може да бъде разпозната, а освен това мисис Прайър бе далекогледа — тя позна мистър Мур. Точно когато той се скри зад един хълм, часовникът удари дванадесет.

— Може ли отново да си легна? — попита Каролайн. Болногледачката и помогна да отиде до леглото си, а след като я настани в него, остана наблизо и се заглуша. Малката кушетка потрепери и из стаята се разнесе сподавено ридание. Изражението на мисис Прайър се промени, сякаш някаква болка я бе стиснала за гърлото. Тя закърши ръце, а от устните и се отрони глух стон. Спомни си, че вторник бе пазарен ден в Уинбъри — сигурно мистър Мур винаги минаваше покрай дома на пастора по пъти си натам, както бе направил и днес, малко пречи обед.

Каролайн винаги носеше на шията си тънка копринена връвчица, към която имаше прикрепено украшение. Мисис Прайър бе виждала блясъка на златото му, но до този момент не го бе разглеждала по-отблизо. Нейната пациентка никога не се разделяше с него — когато бе облечена, то бе скрито в пазвата й, а когато лежеше в леглото, винаги го стискаше в ръката си. През този следобед Каролайн потъна в кратка дрямка — по-скоро летаргия, отколкото сън, — която понякога съкращаваше дългите дни; времето бе горещо и докато се обръщаше в неспокойния си трескав сън, тя отметна малко завивките си. Мисис Прайър се наведе, за да ги намести. Малката изнемощяла ръка, отпусната безчувствено върху гърдите на болната девойка, стискаше, както обикновено, ревностно пазеното съкровище — пръстите, толкова изтънели, че на човек му ставаше болно да ги гледа, сега бяха отпуснати в сън. Мисис Прайър внимателно развърза връвчицата и освободи от нея едно малко медальонче — то бе съвсем леко, сигурно девойката не бе разполагала със средства да си купи по-голямо. Под кристалното му капаче се виждаше черна къдрица, която бе твърде къса и твърда, за да е принадлежала на някоя жена.

Във вълнението си мисис Прайър, без да иска, леко опъна копринената връвчица — спящата девойка се сепна и се събуди. Обикновено мислите й в момент на пробуждане бяха някак разпилени, а погледът й — блуждаещ. Тя се надигна едва-едва и извика тъй, сякаш бе в лапите на някакъв кошмар:

— Не ми го отнемай, Робърт! То е последната ми утеха — позволи ми да си го запазя. На никого не съм казвала чия е тази къдрица и на никого не я показвам.

Мисис Прайър вече се бе скрила зад завесата. Облегната силно назад в едно дълбоко кресло до леглото, тя не можеше да бъде видяна. Каролайн обходи с поглед стаята и помисли, че е празна. Докато разпилените и мисли бавно се възвръщаха подобно на изнурени птици, свили криле, за да кацнат на нерадостния бряг на съзнанието й, Каролайн остана с впечатлението, че е сама в празнотата и безмълвието на стаята си. Още не се бе съвзела — вероятно никога повече нямаше да притежава самообладанието и хладнокръвието на здравия човек. А може би този свят, в който живееха силните и преуспяващите, вече се бе изплъзнал завинаги изпод нозете й — поне така и се струваше напоследък. Когато бе здрава, никога не бе разсъждавала на глас, но сега думите започнаха да се ронят от устните й, без сама да забележи.

„О! Трябва да го видя още веднъж, преди всичко да е свършило — небето трябва да ми помогне за това — простена тя. — Дано бог ме дари с тази малка утеха, преди да умра! — бе скромната й молба.

Но той не ще узнае, че съм болна, преди да съм си отишла от този свят. И ще дойде, когато вече са ме положили в ковчега, а аз ще бъда безчувствена, студена и вдървена. Какво ще изпитва тогава отлитналата ми душа? Дали ще може да види или разбере какво става с плътта? Може ли духът по някакъв начин да влезе във връзка с живите? Могат ли мъртвите да посещават онези, които са оставили след себе си? Могат ли природните елементи да бъдат посланици на безплътния дух? Ще ме отведат ли вятърът, водата, огънят при Мур? Нима не означава нищо, че понякога вятърът сякаш говори съвсем отчетливо, че пее тъй, както съм го чувала да пее напоследък в нощта, или минава покрай прозореца с ридание, сякаш плаче за мъка, която тепърва ще настъпи? Нима не е понесъл в себе си нищо, нима нищо не му вдъхва душа? Но нали той ми подсказа една вечер думи — от него се лееше песен, която можех да запиша, само че бях уплашена и не посмях да стана, за да потърся хартия и молив в тъмнината. Какво е това електричество, за което говорят — чиито промени ни карали да се чувствуваме добре или зле, чиято липса или излишество били вредни, а равновесието му съживявало? Какви са всички тези влияния, които ни заобикалят в атмосферата и докосват нервите ни така, сякаш са опънати струни на музикален инструмент, като изтръгват от тях ту прекрасен акорд, ту писък, ту ликуваща радост или най-тъжен вопъл? Къде е другият свят? Какво е другият живот? Но защо ли питам? Нима нямам причина да мисля, че стрелките на моя часовник се движат прекалено бързо, за да наближат часа, в който всички тайни ще бъдат разбулени? Нима не зная, че Великото тайнство ще ме сполети преждевременно? О, Велик дух, ти, на чиято доброта се доверявам, ти, към когото още от ранно детство съм се обръщала с молитви ден и нощ като към мой баща, подкрепи слабото творение на своите ръце! Дай ми сила за изпитанието, от което се ужасявам и през което трябва да премина! Помогни ми! Дай ми търпение! Дай ми, о, дай ми ВЯРА!“

Тя се свлече върху възглавницата. Мисис Прайър съумя да напусне стаята незабелязано, като скоро след това влезе със спокоен вид, сякаш не бе чула нито дума от този странен монолог.

На следния ден дойдоха няколко посетители. В околността се бе разчуло, че състоянието на мис Хелстоун се е влошило. Пристигна мистър Хол със сестра си. След като прекараха известно време в стаята на болната, и двамата я напуснаха със сълзи на очи. Те бяха намерили Каролайн много по-променена, отколкото очакваха. Дойде и Хортенз Мур. Каролайн като че ли се оживи от присъствието й и я увери с усмивка, че не е толкова сериозно болна. Разговаря с нея доста бодро, макар и с тих глас. Докато беше с мис Мур, вълнението поддържаше аления цвят на лицето й и тя изглеждаше по-добре.

— Как е мистър Робърт? — попита мисис Прайър, когато Хортенз взе да се приготвя за тръгване.

— Беше много добре, когато замина.

— Замина? Значи е напуснал дома си, така ли?

Тогава последва обяснението, че някакво известие от полицията във връзка с бунтовниците, които той преследваше, го принудило тази сутрин да замине за Бърмингам и вероятно щял да отсъствува около две седмици.

— Той знае ли, че мис Хелстоун е много болна?

— О, не. Мислеше като мен, че това е само някаква по-сериозна настинка.

След това посещение мисис Прайър се постара да не се приближава до леглото на Каролайн в продължение на около час — тя чуваше плача й и не смееше да погледне сълзите й.

Привечер й донесе чай. Отваряйки очи след краткотрайна дрямка, Каролайн се взря в болногледачката си с блуждаещ поглед.

— Долових уханието на орлови нокти откъм долината в това лятно утро — каза тя, — когато стоях до прозореца на кантората.

Непонятни думи като тези, изречени от пребледнели устни, са способни да пронижат любещото сърце на слушателя по-дълбоко и от стоманено острие. Вероятно те звучат романтично в книгите, но в истинския живот причиняват само мъка.

— Мила моя, познавате ли ме? — попита мисис Прайър.

— Влязох вътре, за да повикам Робърт за закуска… бях с него в градината… той ме помоли да си отида… обилната роса е освежила цветята… прасковите зреят.

— Мила моя! Мила моя! — отново и отново повтаряше мисис Прайър.

— Помислих, че е ден… много след изгрев — слънце… изглежда тъмно… няма ли луна?

Току-що изгрялата луна бе застинала над Каролайн, кръгла и голяма, и я галеше с нежната си светлина; понесла се в дълбокото синьо пространство, тя отправяше към нея безоблачния си взор.

— Значи не е сутрин? И аз не съм в къщичката в клисурата? Кой е това? Виждам някого до леглото си.

— Това съм аз, вашата приятелка, вашата болногледачка, вашата… Отпуснете глава на рамото ми, съвземете се. — И после с по-тих глас: — О, боже! Смили се! Дай й живот, а на мен сила! Изпрати ми смелост, подскажи ми нужните слова!

Няколко минути изминаха в мълчание. Пациентката лежеше безмълвна и неподвижна в треперещите ръце, върху развълнуваната гръд на болногледачката.

— Сега съм по-добре — прошепна най-сетне Каролайн, — много по-добре. Зная къде се намирам — до мен е мисис Прайър. Сънувах, а когато се пробудя след някой сън, говоря; болните често правят така. Как бързо бие сърцето ви, госпожо! Не се страхувайте.

— Това не е страх, дете, а само известна тревога, която ще премине. Донесох ви малко чай, Кари — чичо ви го приготви сам. Чували сте го вероятно да казва, че може да приготвя чай по-добре, от която и да е домакиня. Опитайте го. Той се тревожи, че се храните толкова малко. По-доволен щеше да бъде, ако имахте по-добър апетит.

— Жадна съм — дайте ми да пия.

Тя отпи енергично.

— Колко е часът, госпожо? — попита девойката.

— Минава девет.

— О! Предстои ми дълга нощ. Чаят ми даде сили — ще се изправя.

Мисис Прайър я повдигна и подложи възглавниците зад гърба й.

— Слава богу! Невинаги съм толкова унила, болна и безнадеждна. Следобедът не ми донесе нищо добро, откакто Хортенз си отиде, но може би вечерта ще бъде по-хубава. Нощта е чудесна, нали? Луната грее така ясно.

— Наистина е чудесна — една прекрасна лятна нощ. Старата църковна камбанария блести, сякаш е от сребро.

— А църковният двор спокоен ли е?

— Да, както и градината — по листата блести роса.

— Виждат ли се много високи бурени и коприва между гробовете, или те са покрити с трева и цветя?

— Виждам затворени цветове на маргаритки, които блестят като перли върху някои от могилите. Томас е окосил лапада и избуялата трева и е почистил всичко.

— Винаги съм обичала да се прави това — човек успокоява съзнанието си, когато види, че всичко е подредено. Предполагам, че луната осветява вътрешността на църквата със същата мека светлина, както и тази стая. Лъчите й сигурно проникват през източния прозорец и падат върху паметника на Хелстоун. Когато затворя очи, като че ли виждам върху белотата на мрамора черните букви, с които е изписан епитафът на клетия ми баща. Под него има достатъчно място и за други надписи.

— Уилям Фарън дойде да се погрижи за цветята тази сутрин. Страхуваше се да не бъдат занемарени, тъй като сега не сте в състояние да се грижите за тях. Отнесе две от любимите ви растения у дома си, за да ги наглежда.

— Ако трябваше да направя завещание, щях да оставя на Уилям всичките си цветя, на Шърли — украшенията си, с изключение на едно, което не трябва да се сваля от шията ми, а на вас, госпожо — книгите си. — След кратка пауза: — Мисис Прайър, имам огромно желание за едно нещо.

— За какво, Каролайн?

— Знаете, че винаги ми доставя удоволствие да слушам как пеете. Изпейте ми един химн сега — изпейте този, който започва така:

О, Боже, вчерашен подслон

и утрешно крило,

утеха в моя плач и стон,

мой дом и пристан в зло!

Мисис Прайър се съгласи с готовност.

Нямаше нищо чудно в това, че Каролайн обичаше да я слуша как пее — гласът й, дори когато говореше, бе приятен и звънък като сребро. А когато пееше, той бе почти божествен — нито флейтата, нито цитрата притежаваха толкова чисти тонове. Но тонът оставаше на второ място в сравнение с изразителността, която съпътствуваше песента — това бе нежният трепет на едно чувствително сърце.

Дочули песента, прислужниците в кухнята се прокраднаха до основата на стълбището, за да послушат. Дори старият Хелстоун, който се разхождаше из градината, потънал в мисли за необяснимата и слаба женска природа, застана неподвижно, за да може по-ясно да долови жаловитата мелодия. Той не бе в състояние да си обясни защо песента му напомни за неговата покойна и забравена съпруга, нито пък защо го накара да се почувствува по-загрижен за чезнещата младост на Каролайн, отколкото досега. С облекчение си спомни, че бе обещал да посети съдията Уин тази вечер. Унинието и мрачните мисли му бяха противни — когато се случеше така, че да го нападнат, обикновено намираше начин да ги пришпори и прогони. Химнът го следва известно време, докато прекосяваше моравата, но той ускори и без това отривистия си ход, за да може да се изплъзне от неговото въздействие.

Превръщаш в прах ти нашта плът

и носим своя кръст:

от пръст дошли сме и на път

да се завърнем в пръст.

Години, векове безброй

за теб са само низ

от мигове на часовой

пред изгрева златист.

А времето като река

нас хората влече;

сънят отлита си така,

щом слънце напече.

В зори сме дъхави цветя,

но мине ли косач

над свежестта ни — вехне тя,

преди да падне здрач.

О, Боже, вчерашен подслон

и утрешно крило,

пази ни ти от своя трон,

не ни забравяй в зло!

— А сега изпейте някоя песен — шотландска песен — предложи Каролайн, когато химнът свърши. — „Вий брегове на хубавия Дун“.

Мисис Прайър отново се подчини или поне направи опит за това. В края на първото четиристишие тя спря и не можа да продължи по-нататък — препълненото й сърце не издържа повече.

— Вие плачете заради патоса на песента. Елате при мен и аз ще ви успокоя — каза Каролайн със състрадателен глас.

Мисис Прайър се приближи. Тя приседна в края на леглото на своята пациентка и позволи на отслабналите й ръце да я прегърнат.

— Вие толкова често ме успокоявате, нека сега аз да ви успокоя — промълви младата девойка, като я целуна. — Надявам се — добави тя, — че не плачете за мен.

Не последва никакъв отговор.

— Нима си мислите, че няма да оздравея? Не се чувствувам много болна — само малко отпаднала.

— Но съзнанието ви, Каролайн, умът ви е помрачен. Сърцето ви е почти разбито — толкова време сте били пренебрегвана, отблъсквана, били сте тъй сиротна.

— Струва ми се, че скръбта винаги е била най-тежкото ми страдание. Понякога си мисля, че ако върху мен се излее някакъв изобилен поток от щастие, тогава ще мога да се съвзема.

— Искате ли да живеете?

— Нямам цел в живота.

— Обичате ли ме, Каролайн?

— Много, истински, понякога неизразимо — в този миг ми се струва, че бих могла да се слея със сърцето ви.

— Ще се върна веднага, мила — каза мисис Прайър като помогна на Каролайн да легне.

След като се отдели от нея, мисис Прайър се приближи безшумно до вратата, внимателно превъртя ключа и се върна. Наведе се над Каролайн и дръпна завесата, за да може лунната светлина по-свободно да се промъкне в стаята. После впери поглед в лицето на девойката.

— Тогава, ако ме обичате — започна да говори тя забързано и с променен глас, — ако чувствувате, че — ще повторя вашите думи, — че бихте могли „да се слеете със сърцето ми“, то вие няма да изпитате тревога, нито болка, ако узнаете, че именно това е сърцето, което е дарило вашето с живот, че моите вени са влели кръвта във вашите, че вие сте моя — моята дъщеря, моето собствено дете.

— Мисис Прайър!…

— Моето собствено дете!

— Искате да кажете… това означава… значи сте ме осиновили?

— Това означава, че ако не съм ви дала нищо друго, то поне съм ви дарила с живот, че съм ви родила и откърмила, че аз съм истинската ви майка и че никоя друга не може да си присвои това име — то е мое.

— Но мисис Джеймс Хелстоун, съпругата на баща ми, която не си спомням, защото никога не съм я виждала не е ли тя моята майка?

— Да. Тя е майка ви, а Джеймс Хелстоун бе мой съпруг. Казвам ви, че сте моя, и доказах това. Мислех си, че е възможно да сте изцяло негова, което щеше да бъде жестоко от страна на съдбата, но виждам, че не е така. Бог ми позволи да бъда родител на душата на собственото ми дете — тя ми принадлежи, тя е моя собственост и мое право. Имате чертите на Джеймс — той притежаваше изтънченото лице, когато бе млад и подаръкът още не бе оставил своя отпечатък върху него. Баща ви, мило дете, ви даде сините си очи и меките кафяви коси, от него имате овала на лицето и правилните си черти. Да, външността е от него, но сърцето и умът са мои. Зародишът е мой, а той се е развил благоприятно и е достигнал съвършенство. Уважавам дъщеря си и я ценя толкова много, колкото я обичам.

— Да вярвам ли на ушите си? Не сънувам ли?

— Това е самата истина — точно толкова, колкото бих искала да е истина и възвръщането на здравия цвят на лицето ви.

— Моята собствена майка! Мога ли да я обичам толкова, колкото обичам и вас? Хората не са я обичали много или поне така са ми казвали.

— Така са ви казвали? Е, добре, сега вашата майка ви казва, че тъй като не притежава дарбата да се харесва на хората, тя не иска да знае дали те я одобряват, или не — нейните мисли са изцяло заети от грижите за детето й. А то приема ли я, или я отхвърля?

— Но ако вие наистина сте моята майка, това означава, че за мен се променя целият свят. Това означава, че ще живея, че ще мога да се съвзема.

— Вие трябва да се съвземете. Вие поехте живот и сили от гръдта ми, когато бяхте мъничко бебе, над чиито сини очи аз плаках, защото се страхувах, че в красотата ви съзирах предвестника на онези качества, които се бяха врязали в сърцето ми като къс желязо, бяха пронизали душата ми като с меч. Дъще! Ние сме разделени отдавна, но сега се връщам, за да ви се радвам отново.

Тя я притисна към гърдите си, обгърна я с ръце и леко я залюля, сякаш приспиваше малко дете.

— Моята майка! Моята собствена майка!

Детето се сгуши в обятията на майка си, а тя усетила притока на нежни чувства и зова на собствената си кръв, я притисна още по-силно. Обсипа я с безброй целувки и я заля с поток от гальовни думи, както гълъбицата постъпва с малките си.

Дълго време в стаята цареше тишина.

— А чичо ми знае ли?

— Знае. Уведомих го още когато дойдох да се грижа за теб.

— А когато се срещнахме за пръв път във Фийлдхед, вие познахте ли ме?

— А как иначе? Когато оповестиха за пристигането на мистър и мис Хелстоун, аз се приготвих за среща с детето си.

— Значи това ви е развълнувало тогава. Видях ви как се притеснихте.

— Нищо не си видяла, Каролайн — аз умея да прикривам чувствата си. Никога не ще можеш да си представиш, че двете минути, изминали от съобщаването на името до влизането ти, ми се сториха цяла вечност, изпълнена с най-противоречиви усещания. Никога няма да разбереш как видът ти, поведението ти, походката ти, как всички тези неща ме поразиха.

— Но защо? Разочарована ли останахте?

— Често се бях питала как ли ще изглеждаш и когато те видях пред очите си, щях да падна в несвяст.

— Защо, мамо?

— Цялата се разтреперих в твое присъствие. Казах си, че никога няма да бъдеш моя, че никога няма да разбереш коя съм.

— Но аз нито казах, нито направих нещо особено. Само бях малко смутена от мисълта за предстоящото запознанство с нови хора — това бе всичко.

— Скоро забелязах, че беше смутена, и това бе първото нещо, което ми възвърна вярата. Щях да бъда доволна, ако видът ти беше недодялан, грубоват и смешен.

— Учудвате ме.

— Имах основание да се страхувам от хубавата ти външност, да не вярвам на общителното поведение, да тръпна пред елегантността, изяществото и любезността. Красотата и вежливостта дойдоха в живота ми, когато бях самотна, нещастна, млада и неопитна — една отрудена гувернантка, измъчена от неблагодарен труд, старееща без време. Когато тези качества ми се усмихнаха Каролайн, аз ги взех за ангели! Тръгнах след тях и когато безрезервно отдадох в ръцете им всичките си надежди за бъдещо щастие, съдбата ми отреди да бъда свидетелка на ужасна промяна, станала пред самото домашно огнище — видях как бе свалена бялата маска, как изчезнаха пленителните одежди и срещу мен се настани… О, господи! Как страдах!

Тя се отпусна върху възглавницата.

— Как страдах! Никой не виждаше, никой не знаеше, от никого не получих съчувствие, помощ, поне малко подкрепа!

— Успокойте се, мамо — всичко вече е свършило.

— Да, свършило е, при това не е било напразно. Уповавах се на Неговата повеля за търпение. Той ме подкрепяше в дните на моята мъка. Бях изплашена до смърт, бях изтерзана — Той ме преведе през големи изпитания, за да ме дари със спасение в този последен миг. Страхът ме измъчваше — Той го пропъди и вместо него ми изпрати съвършена любов… Но, Каролайн…

Така се обърна тя към дъщеря си след кратко мълчание.

— Да, мамо?

— Умолявам те, когато следващия път видиш надгробната плоча на баща си, да се отнесеш с почит към името, което е издялано на нея. На теб той донесе само добро. Даде ти всичките си добри качества, без да прибави към тях нито една лоша черта. Всичко, което си наследила от него, е прекрасно. Дължиш му само благодарност. Остави на него и на мен да оправим сметките помежду си, не се намесвай — нека бог ни съди. Законите на този свят никога не са били опора за нас, никога. Те бяха безсилни да защитят мен като някоя изгнила тръстикова пръчка, безсилни да възпрат него като неразбраното бръщолевене на някой луд! Както каза ти, всичко е свършило — между нас лежи гробът. Баща ти спи там, в онази църква! Тази нощ казвам на праха му това, което никога преди не съм изричала: „Почивай в мир, Джеймс! Виж — ужасният ти дълг е опростен! Погледни — изтривам дългата и черна сметка със собствената си ръка! Джеймс, твоето дете е твоето изкупление — това живо твое копие, това същество, чиито съвършени черти са досущ като твоите, този хубав дар, който ти ми даде, се е притиснал е обич до сърцето ми и нежно ме нарича «мамо». Съпруже! Прощавам ти!“

— Скъпа мамо, така трябва да бъде. Може ли духът на татко да ни чуе? Ще се успокои ли, ако разбере, че го обичаме?

— Не съм споменавала нищо за любов, говорех само за прошка. Запомни добре, дете — аз не казах нищо за любов! Дори и да ме срещне на прага на вечността, няма да се отрека от думите си.

— О, мамо! Колко много сте страдали!

— О, дете! Ти не знаеш колко силно може да страда човешкото сърце! То може да побере в себе си повече сълзи, отколкото океанът — йода. Никой не знае колко дълбоко и колко безбрежно е то, докато мъката не започне да сгъстява облаците си и не отприщи върху него мрачната си стихия.

— Помъчете се да забравите, мамо.

— Да забравя! — горчиво се усмихна или понечи да се усмихне мисис Прайър. — По-скоро Северният полюс ще връхлети върху Южния и бреговете на Европа ще се озоват сред заливите на Австралия, преди да стане това.

— Успокоите се, мамо! Трябва да си починете!

И детето започна да утешава майка си, тъй както преди малко майката бе утешавала своето дете. Най-накрая мисис Прайър се разплака, а след това се поуспокои. Тя възобнови нежните си грижи, които вълнението я бе накарало да забрави. Положи отново дъщеря си на леглото, оправи възглавницата и изпъна чаршафите. Подреди меките коси, чиито къдрици се бяха поразбъркали, и освежи влажното чело на Каролайн с хладна и ароматна есенция.

— Мамо, нека ми донесат свещ, за да мога да ви виждам и кажете на чичо ми да се отбие при мен — искам да чуя от него, че съм ви дъщеря. И вечеряйте тук, мамо не ме оставяйте нито за минутка тази вечер.

— О, Каролайн! Колко е добре, че си внимателна. Кажи ми мамо „иди си“ и аз ще си отида, кажи ми „ела“ и ще дойда, заповядай ми „направи това“ и аз ще го направя. Освен нечии външни черти ти си наследила и нечие отношение към околния свят. „Мамо“ винаги ще предхожда никоя заповед, макар и изречена ласкаво от теб, слава богу! Да — добави тя полугласно, някога той също говореше ласкаво — като флейта, от която се лееха нежни трели. А когато думите му бяха далеч от хорските уши, се разнасяха ужасяващи звуци, които раздираха вените и смразяваха кръвта — звуци, които довеждаха до лудост.

— Толкова естествено ми изглежда, мамо, да ви питам за разни неща. Не искам никой друг да бъде край мен, освен вие, нито пък да прави нещо за мен. Но не ми позволявайте да бъда лоша с вас — възпирайте ме, ако ви се стори, че си присвоявам непозволени права.

— Не трябва да очакваш аз да те възпирам — ти сама трябва да внимаваш за това. Аз не притежавам достатъчно морална смелост — този недостатък е моето проклятие. Именно той ме превърна в неестествен родител, той ме раздели от детето ми в продължение на десет години, след като съпругът ми почина и аз можех да си го поискам обратно, той скова ръцете ми още от самото начало и направи така, че невръстното дете, което можех да запазя до сърцето си поне още малко, бе изтръгнато предварително от моята прегръдка.

— Как, мамо?

— Оставих се да ме лишат от теб, когато беше бебе, защото ти беше красива, а аз се страхувах от това — смятах, че красотата ражда пороци. Изпратиха ми портрета ти, направен, когато си била на осем години — той само потвърди опасенията ми. Ако на него бях видяла обгорялото от слънцето лице на някое селско момиче, ако от портрета ме гледаше някое пълно, непривлекателно и обикновено дете — веднага щях да дойда и да те поискам. Но там, под сребристата хартия, аз видях напъпилата префиненост на едно аристократично цвете — всяка черта на лицето от портрета сякаш ми казваше: „Това е една истинска малка дама.“ Твърде скоро се бях освободила от тиранията на изтънчения господин и — бях се отскубнала отровена от гняв, смазана, парализирана и умираща, — за да посмея да застана лице в лице с неговата още по-изтънчена, сякаш дошла от приказките потомка. Тази моя прекрасна малка дама напълно ме порази, а вродената елегантност в изражението и направо смрази кръвта ми. Животът ме беше научил, че честността, скромността и доброто начало никога не са били спътници на красотата. Казвах си, че едно такова съвършенство сигурно прикрива жестока и осакатена душевност. Не вярвах, че възпитанието е в състояние да пречисти една такава душа, а още повече се съмнявах в собствените си способности да я променя. Каролайн, аз се страхувах да поема отговорността за твоето израстване — реших да те остани в ръцете на чичо ти. Знаех, че Матюсън Хелстоун, макар и строг, е порядъчен човек. Той, както и всички останали, ме осъди заради моето странно, неприсъщо за една майка решение, а и аз заслужавах тази погрешна преценка.

— Мамо, а защо сте приели името Прайър?

— Това е име от семейството на майка ми. Приех го, за да мога да живея, без да се измъчвам. Името на мъжа ми прекалено много ми напомняше за моя брак и аз не бях в състояние да понеса това. А бях и застрашена от принудително връщане към робството — нещо невъзможно за мен. По-скоро бих приела ковчега за легло, а гроба — за дом. Новото ми име ме закриляше и под неговото прикритие поднових някогашното свое занимание — учителствуването. Отначало това едва ми стигаше за насъщния, но колко вкусен бе гладът, когато постех, защитена от болки и страдания! Колко утешителни ми се струваха тъмнината и студът на една стая без огън, когато нейната самота не бе обезпокоявана от алените видения на ужаса! Колко успокоително бе уединението, когато не се страхувах, че то може да бъде нарушено от изригването на насилието и злобата!

— Но, мамо, вие сте живели тук и преди. Как стана така, че когато отново се появихте с мис Кийлдар, никой не ви разпозна?

— Бях тук като невеста преди двадесет години, но само за кратко време. А освен това тогава бях много по-различна от сега — бях стройна, почти толкова стройна, колкото е днес дъщеря ми. Изражението ми, самите черти на лицето ми са други; косите, облеклото — всичко това се е променило. Ти не можеш да си представиш, че някога съм била млада и тънка, нагиздена в бяла муселинена рокля без ръкави, с гривни по ръцете, огърлица на шията и къдрици, оградили челото ми като косите на гръцка статуя, нали?

— Сигурно сте изглеждали различно, мамо. Чух да се отваря външната врата — ако се връща чичо ми, помолете го да се качи горе, за да чуя уверенията му, че съм будна и в пълно съзнание, а не потънала в сън или трескаво бълнуване.

Пасторът се заизкачва по стълбите, без да го вика някой. Мисис Прайър го покани да влезе в стаята на племенницата си.

— Надявам се, че не е по-зле? — припряно попита той.

— Мисли, че е по-добре. Склонна е да разговаря — изглежда, чувствува прилив на сили.

— Добре! — каза той, като бързо се вмъкна в стаята. — Ей, Кари, как си? Изпи ли моя чай? Направих го така, както аз го обичам.

— Изпих го до последната капка, чичо — много ми помогна и ме съживи. Имам нужда от компания, затова помолих мисис Прайър да ви повика.

Достопочтеният църковен служител изглеждаше поласкан, макар и малко смутен. Той нямаше нищо против да прекара с болната си племенница десетина минути, ако на нея така и бе хрумнало, но недоумяваше с какво би могъл да я забавлява, затова започна да сумти и да се суети.

— Още ден-два и си на крака — отбеляза той само за да каже нещо. — Това дребно неразположение ще мине бързо. А след това ще трябва да пийваш портвайн, ако можеш и цяло буре — и да си хапваш дивеч и стриди; ще ти ги набавя на всяка цена. Бога ми! Ще те направим силна като Самсон, чакай само да видиш!

— Чичо, коя е тази дама, която стои до вас край леглото?

— Всемогъщи боже! — възкликна той. — Дали не се е унесла в бълнуване, госпожо?

Мисис Прайър се усмихна.

— Отнесена съм в един приятен свят — каза Каролайн с нежен и щастлив глас. — Бих искала да ми кажете дали той е истински или въображаем. Коя е тази дама? Кажете ми името й, чичо.

— Ще трябва отново да повикаме доктор Райл, госпожо, или по-добре Мактърк — той е по-малък мошеник. Томас ще трябва да оседлае коня и да отиде да го повика.

— Не, не искам никакъв доктор — единствено майка ми ще ме лекува. Сега разбирате ли, чичо?

Мистър Хелстоун побутна очилата си от носа към челото, извади кутийката си с енфие и се възползува от съдържанието й. Почерпил оттам сили, той отвърна кратко:

— Сега ми просветна. Значи сте й казали, госпожо?

— Истина ли е това? — попита Каролайн, като се надигна от възглавницата си. — Наистина ли тя е майка ми?

— Няма да плачеш, да правиш сцени или да изпадаш и истерия, ако ти кажа „да“, нали?

— Да плача? Щях да плача, ако бяхте казали „не“. Би било ужасно да се разочаровам сега. Но назовете я по име — как я наричате?

— Тази малко едра жена, която е облечена в странна черна рокля, макар че изглежда достатъчно млада, за да носи и по-хубави дрехи, ако пожелае — тази жена аз наричам Агнес Хелстоун. Тя бе съпруга на брат ми, а сега е негова вдовица.

— И моя майка?

— Каква малка неверница си ми ти! Погледнете личицето й, мисис Прайър, което едва ли е по-голямо от дланта ми — само колко е изпитателно и нетърпеливо! — Пасторът се обърна към Каролайн: — Във всеки случай тя се е погрижила да се появиш на белия свят и затова ще е по-добре да засвидетелствуваш благодарността си към нея по-бързо, като се поправиш и бузите ти поруменеят отново. Хей! Ами че тя беше пълничка — да ме убиеш, не мога да кажа какво е направила със себе си.

— Ако желанието да оздравееш има целебна сила, тогава бързо ще се съвзема. Тази сутрин нямах нито причина, нито сили да искам това.

В този момент Фани почука на вратата и обяви, че вечерята е сложена.

— Чичо, бихте ли ми изпратили малко от вечерята горе — каквото изберете от вашето блюдо. Това е по-разумно, отколкото да изпадаш в истерия, нали?

— Говориш като истински мъдрец, Кари. Ей сега ще имаш всичко, което искаш. Когато жените решат да бъдат разумни и преди всичко разбираеми за околните, тогава добре се погаждам с тях. Виж, мъглявите им и префинени чувства и безкрайно разтегливите им понятия никак не съм в състояние да разбера. Ако една жена ме помоли да й донеса нещо за ядене или някоя дреха — нека бъде дори яйцето на приказната птица Рух[1] или златният нагръдник на Аарон, малко от скакалците и дивия мед на свети Йоан Кръстител или пък кожената му престилка — тогава мога да разбера поне какво иска. Но когато започнат да хленчат, без и те самите да знаят за какво — да бълнуват за разбиране, за чувства или пък някоя друга от тези техни неясни измислици, — е, тогава господ да ми е на помощ, защото не зная какво означават тези неща, нито пък ги притежавам. Госпожо, приемете ръката ми.

Мисис Прайър даде да се разбере, че тази вечер желае да остане при дъщеря си. Хелстоун излезе, но скоро се върна, понесъл едно блюдо в собствената си миропомазана ръка.

— Това е пиле — каза той. — Но утре ще имаме фазан. Помогнете й да седне и я наметнете с шала. Кълна се, че знам как трябва да се гледа един болен. Виж, Кари, това е онази малка сребърна виличка, която ти използува, когато дойде за пръв път у дома ми — ето едно щастливо хрумване, проява на нежно внимание. Грабвай я, Кари, и започвай да дъвчеш.

В движенията на Каролайн личеше огромно старание. Чичо й смръщено наблюдаваше колко отпаднала бе все още тя, но затова пък и предрече прекрасни неща за в бъдеще. Докато племенницата му хвалеше парчето месо, което й бе донесъл, и му се усмихваше с благодарност, той се наведе над възглавницата й, целуна я и каза с дрезгав, развълнуван глас:

— Лека нощ, дете! Нека бог е с теб!

Каролайн така добре си почина през тази нощ, сгушена в майчините си обятия и положила глава на гръдта й, че забрави да поиска друга възглавница. И въпреки че докато спеше на няколко пъти я спохождаха неспокойни сънища, когато се събуди, макар да дишаше тежко, тя бе обзета от чувство на такова безгранично щастие, възвърнало се ведно с проясняващото се съзнание, че вълнението й изчезна още със самото си появяване.

Що се отнася до майка й, тя прекара нощта като Яков в Пенуел[2]. До самото утро се бори с призрака на смъртта, отправяйки пламенни молитви към бога.

[1] Приказна птица от „Хиляда и една нощ“. — Б.пр. ↑

[2] Според библейската легенда патриарх Яков се боял от срещата с брат си, който го ненавиждал, и затова молил Бог да го избави от опасността. В същата тази нощ Яков трябвало да се бори с бога, явил се пред него в образа на непознат човек (Битие, 32:24-29). — Б.пр. ↑

Глава XXV
Духа западният вятър

Невинаги тези, които се решават да встъпят в единоборство със съдбата, успяват да надделеят. Нощ след нощ неистовото страдание може да обагря челото с тъмни петна, молителят може да проси милост с онзи беззвучен глас, с който проговаря душата, когато отправя зов към Незримото. „Пощади най-скъпото ми — умолява той, — изцери живота, който ми вдъхва живот. Не откъсвай от мен онова, което трайната обич е вплела в цялата ми природа. Ти, господи, който си на небето, обърни се към мен и ме чуй — имай милост!“ А след воплите и мъчителната борба слънцето може да се извиси и да види молителя победен. Настъпващото утро, което досега го е поздравявало с шепота на западния ветрец, с песента на чучулигите, може да отнеме дъха от скъпите устни, лишени вече от цвета и топлината на живота.

„О! Преживях нощ, изпълнена със страдания. Тази сутрин съм по-зле. Опитах се да стана, но не мога. Обезпокоиха ме странни сънища.“

Приближил се до възглавницата на болния, наблюдателят вижда нещо ново и непривично в познатите черти и веднага го обзема чувството, че непоносимият миг наближава, разбира, че божията воля желае идолът му да бъде разрушен, и той скланя глава и подчинява душата си на присъдата, която не може да отмени, нита пък да понесе.

Блажената мисис Прайър! Тя все още се молеше, без да забележи, че лятното слънце се е извисило над хълмовете, когато детето и безшумно се пробуди в нейните обятия. Но преди да се събуди, от гърдите му не се изтръгна несъзнателно стенание — звук, който така стопява силата ни, че дори и да сме се заклели да бъдем твърди, клетвата е пометена от поток неудържими сълзи. Не последваха и минутите на безмълвен унес. Първите изречени от Каролайн думи не принадлежаха на човек, който все повече се отдалечава от този свят и комуто е позволено от време на време да броди в царството, непознато за живите. Очевидно Каролайн ясно си спомняше всичко, което се бе случило.

— Мамо, спах наистина чудесно. Само два пъти сънувах и се събуждах.

Мисис Прайър се сепна и се изправи, за да не види дъщеря й радостните сълзи, които тази мила дума „мамо“ и последвалото я приветливо уверение извикаха в очите й.

В продължение на много дни майката не смееше да проявява в радостта си нещо повече от боязлив трепет. Това първо съвземане изглеждаше като потрепването на умиращ пламък — той се извисява с последни сили, за да бъде победен в следващия миг от тъмнината. След вълнението обикновено идва изтощението.

Каролайн проявяваше трогателно старание да изглежда добре, но твърде често възможностите отказваха да подкрепят волята, твърде често усилията да се бори със страданието, да се храни, разговаря и да бъде бодра не се увенчаваха с успех. Изнизаха се много часове, през които мисис Прайър изпитваше опасения, че нишките на живота никога не ще бъдат заздравени, макар че до часа на скъсването им можеше да бъде спечелено още малко време.

По време на този период майката и дъщерята като че ли бяха оставени почти сами в цялата околност. Наближаваше краят на август, времето бе хубаво — което ще рече, че бе сухо и прашно, защото през целия месец бе духал суховеят откъм изток. Небето бе безоблачно, но една бледа мараня сякаш бе отнела наситените тонове на небесната синева, цялата свежест на зеленината по земята и блясъка на дневната светлина. Почти всички семейства от Брайърфийлд бяха заминали нанякъде. Мис Кийлдар и приятелите й бяха на море, а също и домочадието на мисис Йорк. Мистър Хол и Луис Мур, между които се бе породило спонтанно приятелство, явно в резултат на сходството във възгледите и темперамента им бяха поели пеш към езерата „на север“. Дори Хортенз, която би предпочела да си остане у дома и да помага на мисис Прайър в грижите и за Каролайн се почувствува задължена да приеме поканата на мис Ман, която горещо я увещаваше да я придружи още веднъж до Уърмуд Уелс, водена от надеждата, че това ще облекчи страданията й, влошени от нездравото време. А и не бе в характера на Хортенз да отхвърля молби, с които някой отправяше зов към добрината на сърцето й и същевременно ласкаеше самолюбието й с негласното признание, че се нуждае от нейната помощ. Що се отнася до Робърт, той бе заминал от Бърмингам за Лондон и все още се намираше там.

Докато жегата на азиатските пустини продължаваше да изгаря устните на Каролайн и да хвърля в треска кръвта във вените й, физическото й възстановяване изоставаше от възвръщането на душевното й спокойствие, но дойде ден, в който вятърът престана да вие около източната кула на църквата и да се блъска в еркерния й прозорец. На запад се появи едно малко облаче, голямо колкото човешка длан. Поривите на вятъра го подеха оттам, раздуха размерите му и не след дълго се изля проливен дъжд. Когато всичко премина, слънцето грейна весело, небето възвърна синевата си, а земята — своя зелен цвят. Сивосинкавата холерна маска изчезна от лицето на природата — хълмовете се очертаха по-ясно на хоризонта, изплъзнали се изпод бледата маларична омара.

Сега вече младостта можеше да помогне на Каролайн, както и майчините грижи. Тези две неща, увенчани от божията благословия в полъха на свежия западен вятър, който подухваше нежно и ободряващо през вечно отворения прозорец, съживиха нейните залинели сили. Най-сетне мисис Прайър разбра, че има право да се надява — започваше истинско и чувствително подобрение. Не само усмивката на Каролайн бе станала по-приветлива и духът й — по-бодър, но от лицето и погледа й бе изчезнало едно особено изражение, ужасно и неописуемо, което обаче лесно може да бъде възстановено в паметта на хора, прекарали часове край леглото на някой тежко болен. Дълго преди изпитите черти на лицето й да започнат да се изпълват, дълго преди да се възвърне изчезналият му цвят, то едва забележимо се промени — изразът му стана по-мек и по-ласкав. Вместо мраморната маска и стъкления поглед мисис Прайър вече виждаше на възглавницата едно лице, което бе бледо и повехнало наистина, може би дори поизмършавяло, отколкото тялото, но не толкова ужасно. Това вече бе лице на болно, но живо момиче, а не просто бяла отливка или безжизнен къс от някоя статуя.

Сега Каролайн не молеше непрестанно за вода. Думите „толкова съм жадна“ вече не бяха постоянния й вопъл. Понякога, след като хапнеше един-два залъка, тя казваше, че са й вдъхнали сили. Описанията на различните ястия вече не й бяха безразлични — от време на време изразяваше някакво предпочитание. А с какво трепетно удоволствие и вълнуващи грижи болногледачката й приготвяше това, което бе избрала! Как само я наблюдаваше, когато впоследствие ядеше от приготвеното ястие!

Храната й даваше сили. Каролайн вече можеше да сяда в леглото. А след това изяви желание да подиша чист въздух, да се озове отново сред цветята, да види узрелите плодове. Чичо й, който винаги се проявяваше като щедър човек, бе купил специално за нея един градински стол — сам я вземаше на ръце и я поставяше да седне в него, а Уилям Фарън я разхождаше, като буташе стола из градината, за да й покаже какво бе направил с цветята й и да получи указания за по-нататъшната си работа.

Двамата с Уилям откриха, че съществуват много общи теми, за които можеха да си говорят надълго и нашироко — теми, важни за тях и безинтересни за останалия свят. Привличаха ги животните, птиците, насекомите и растенията, ратуваха за проява на човечност към животинския свят, обичаха да се впускат в подробни наблюдения из областта на естествознанието. Ту ги занимаваха гнездото и поведението на няколко пчели, заселили се в дупка под старата чешма, ту пък бяха заети с убежищата на няколко врабци и със съдбата на няколко бели яйца и току-що излюпили се голишарчета.

Ако „Чеймбърс Джърнъл“[1] съществуваше в онези дни, това списание несъмнено щеше да се превърне в любимото издание на мис Хелстоун и Фарън. Тя щеше да се абонира за него, а всеки брой щеше да заема на съмишленика си — и двамата щяха да вярват безрезервно и да се наслаждават на поместените там истории за мъдростта на животните.

Това е едно малко отклонение, но то стига, за да обясним защо Каролайн не приемаше никой друг да управлява стола й и защо компанията на Уилям и разговорите с него бяха достатъчни, за да предизвикат интереса й към тези градински разходки.

Навъртащата се наблизо мисис Прайър се питаше как дъщеря й може да се държи толкова свободно с един „човек от народа“. Самата тя не бе способна да разговаря с него по друг начин, освен хладно. Смяташе, че помежду им лежи дълбока пропаст и че за нея би било унижение да я премине или дори да се срещне с него някъде по средата. Един ден тя внимателно попита Каролайн:

— Не се ли страхуваш, мила моя, да разговаряш така свободно с тази личност? Той може да стане прекалено самонадеян и с бъбривостта си да прекрачи границите на благоприличието.

— Уилям да стане прекалено самонадеян, мамо? Вие не го познавате. Той никога не е самонадеян, защото е прекалено горд и чувствителен за това. Уилям е много почтен човек.

Мисис Прайър се усмихна скептично на наивната представа за този клоун с груби ръце и груба глава, облечен в дрехи от грубо платно, който бил „много почтен“

Самият Фарън се отнасяше доста навъсено с мисис Прайър. Той усещаше кога го преценяват неправилно и бе склонен да проявява недружелюбно отношение към онези, които не му отдаваха дължимото.

Вечерта връщаше Каролайн изцяло на майка й и за това мисис Прайър обичаше този час, защото тогава, останала насаме с дъщеря си, между нея и тази, която обичаше, не заставаше никой друг. През деня тя се държеше по обичайния си маниер — сковано, понякога дори хладно. Между нея и мистър Хелстоун се бе установил много почтителен, но същевременно и много официален начин на общуване — дори и най-малката проява на фамилиарност веднага би предизвикала презрение от едната или дори и у двете страни. Но с помощта на една благовъзпитана сдържаност и ненарушавана дистанция, двамата се разбираха много добре.

Отношението на мисис Прайър към прислугата не бе лишено от любезност, но издаваше стеснителност, студенина и липса на сърдечност. Навярно причината за това, че изглеждаше високомерна, трябваше да се търси по-скоро в свенливата й натура, отколкото в някаква проява на гордост. Но както можеше да се очаква, Фани и Елайза не бяха в състояние да направят подобно разграничение и това обясняваше защо мисис Прайър не се радваше на привързаността им. Тя разбираше това и то често я караше да се измъчва от негодувание срещу самата себе си и заради недостатъци, които не можеше да избегне, като наред с всичко друго я изпълваше и чувство на потиснатост, хлад и мълчаливо униние.

Това нейно настроение се променяше под влияние на Каролайн, и то единствено под нейно влияние. Безкрайната привързаност към поверената на грижите и рожба, естествената обич към детето й я правеха мила и любезна, студенината й се разтопяваше, недостъпността й изчезваше и тя се усмихваше топло. Каролайн съвсем не обсипваше майка си с думи на обич — това не би се понравило на мисис Прайър, която би съзряла в думите доказателство за неискреност. Тя се осланяше на нея с непринудена зависимост, доверяваше й смело и с упование и тези неща стопляха майчиното й сърце. Мисис Прайър обичаше да чува дъщеря си да казва: „Мамо, направете това“, „Мамо, донесете ми онова“, „Мамо, почетете ми“, „Попейте ми малко, мамо.“

Никой друг, нито едно живо същество не бе отправяло към нея молба за подобни грижи, не бе очаквало помощ от ръката й. Другите бяха повече или по-малко въздържани и хладни с нея, както и тя на свой ред бе въздържана и хладна с тях. Другите показваха, че усещат слабите й места и се дразнят от тях. Каролайн напротив, не проявяваше повече уязвителна проницателност или укоризнена чувствителност сега, отколкото когато беше пеленаче на три месеца.

При все това тя бе в състояние да открива грешки. Сляпа за вродените слабости, които бяха неизлечими, очите и бяха широко отворени за придобитите привички, които подлежаха на лечение. Тя съвсем невинно поучаваше майка си за някои неща, а майка, вместо да се засегне, изпитваше задоволство от откритието, че девойката се осмелява да й дава наставления, че я чувствува толкова близка.

— Мамо мисля, че не трябва да носите повече тази стара рокля. Кройката й не ви подхожда — полата е твърде тясна. Следобед носете роклята си от черна коприна — тя ви отива. А за неделните дни ще си ушиете рокля от черен атлаз — от истински атлаз, а не от сатен или нещо подобно. А когато си ушиете новата рокля, мамо, знайте, че ще трябва да я носите.

— Мила моя, мислех си, че черната копринена рокля ще ми служи като официална още много години, а исках на теб да купя няколко неща.

— Глупости, мамо — чичо ми дава пари да си купувам каквото си искам, знаете, че е твърде щедър. Но ми се иска да ви видя в рокля от черен атлаз. Ушийте си я скоро, но ми позволете аз да ви избера шивача, както и кройката. Вие винаги искате да минете за някоя възрастна леля, да убедите хората, че сте стара и грозна, което не е вярно! Напротив — когато сте добре облечена и в добро настроение, вие сте много привлекателна. Усмивката ви е толкова приятна, зъбите ви са толкова бели, а косата ви е с такъв хубав светъл цвят. Освен това говорите като млада дама, с такъв чист и ясен тон на гласа, а пеете по-добре от всички млади дами, които някога съм чувала. Защо носите такива рокли и бонета, каквито никой вече не носи?

— Това дразни ли те, Каролайн?

— Да, много. Дори ме ядосва. Хората казват, че сте скъперница, а вие не сте, защото дарявате щедро бедняците и религиозните дружества, въпреки че правите даренията си тъй скрито и без шум, че малцина, освен получателите знаят за тях. Но аз ще бъда вашата лична прислужница — когато съм малко по-добре, ще се заема с вас и тогава ще трябва да ме слушате, мамо, и да правите така, както ви кажа.

И Каролайн, която бе седнала до майка си, оправи муселинената й носна кърпичка и приглади косите й.

— Моята собствена майчица — продължи тя след това, сякаш искаше да си достави удоволствие, като напомняше за връзката помежду им, — която ми принадлежи и на която принадлежа аз! Сега съм богата имам някого, когото мога да обичам, без да се страхувам от любовта си. Мамо, от кого имате тази малка брошка. Позволете ми да я откопчая и да я разгледам.

Мисис Прайър, която обикновено се отдръпваше при допира на чужди пръсти, сега се остави да свалят украшението й.

— От баща ми ли я имате, мамо?

— Подарък е от сестра ми — единствената ми сестра, Кари Защо не беше жива леля ти, Каролайн, за да погали племенницата си!

— Нищо ли нямате от татко? Никакво украшение, никакъв подарък?

Имам едно нещо.

— Което много цените?

— Което много ценя.

— Скъпо и красиво?

— За мен то е безценно и прекрасно.

— Покажете ми го, мамо. Тук ли е, или е във Фийлдхед?

— В момента то ми говори, обляга се на мен, а ръцете му ме прегръщат.

— А, мамо! Имате предвид непослушната си дъщеря, която никога не ви оставя на мира, която не може да се въздържи и изтичва да ви извика, когато се приберете в стаята си, която ви следва нагоре-надолу по стълбите като кученце.

— И от чиито черти все още понякога ме побива особена тръпка. Все още се страхувам от красотата ти, дете.

— Не бива, не може така, мамо; мъчно ми е, че баща ми не е бил добър — толкова ми се иска да е бил добър. Лошото у човека разваля и опорочава всички хубави неща — то убива любовта. Ако всяка от нас смяташе другата за лоша, нямаше да се обичаме, нали?

— А ако не си вярвахме една на друга, Кари?

— Колко нещастни щяхме да бъдем тогава! Мамо, преди да ви познавам у мен имаше някакво опасение, че вие не сте добра, че не бих могла да ви ценя, и този ужасен страх убиваше желанието ми да ви срещна. А сега душата ми е щастлива, защото ви намирам почти съвършена, добра, умна и внимателна. Единственият ви недостатък е, че сте старомодна, но аз ще ви излекувам от него. Мамо, оставете ръкоделието си настрана — почетете ми малко. Обичам южното ви произношение, толкова чисто и меко. В него няма онова грубо „р“, нито пък онзи носов изговор, характерни почти за всички от тукашния север. Чичо ми и мистър Хол казват, че четете прекрасно, мамо. Мистър Хол каза, че никога не е чувал друга дама да чете с такава подходяща изразителност и с такова безупречно произношение.

— Много бих искала да отвърна със същото на този комплимент, Кари, но наистина, когато за пръв път чух този твой действително прекрасен приятел да чете и да проповядва, не можах да разбера нищо от северняшкото му произношение.

— А мен разбирате ли ме, мамо? Груб ли ви се стори говорът ми?

— Не, но почти ми се искаше да е такъв, както ми се искаше външният ти вид да е по-малко изискан. Баща ти, Каролайн, поначало говореше много добре — в това отношение доста се различаваше от достойния ти чичо. Речта му бе правилна, нежна и гладка. Ти си наследила тази дарба.

— Бедният татко! Като е бил така привлекателен, защо не е бил и добър?

— Нека го оставим такъв, какъвто беше. За щастие, дете мое, ти не можеш да добиеш истинска представа за него, а и аз самата не успях да проумея тази дълбока загадка. Разковничето за нея е в ръцете на Създателя и аз го оставям там.

— Мамо, вие все шиете ли, шиете — оставете работата си, аз съм неин враг. Ръкоделието заема скута ви, а на мен ми се нека да сложа там главата си; то ангажира очите ви, а аз искам те да гледат в книгата. Ето книга от любимия ви поет — Купър.

Тази настойчивост доставяше удоволствие на майката. Ако понякога не бързаше да се подчини, това бе само за да чуе отново тези думи и да се наслади на нежното, полуразсърдено нетърпение. А когато тя отстъпваше, Каролайн лукаво подмяташе:

— Ще ме разглезите, мамо. Винаги съм мислила, ще ми бъде приятно да ме глезят. Сега намирам, че наистина е чудесно.

Така мислеше и мисис Прайър.

[1] Списание с природонаучно съдържание, издавано от братята Уилям Чеймбърс (1800–1883) и Робърт Чеймбърс (1802–1871) в Единбург. — Б.пр. ↑

Глава XXVI
Стари тетрадки

По времето, когато компанията от Фийлдхед се завърна в Брайърфийлд, Каролайн вече се чувствуваше вече почти добре. Мис Кийлдар, която бе научила по пощата за възстановяването на приятелката си, едва изтърпя да измине час от пристигането й у дома до първото и посещение в къщата на пастора.

Ситен, но силен дъжд мокреше късните цветя и пожълтелите есенни храсти, когато се чу отварянето на градинската порта и добре познатата фигура на Шърли премина покрай прозореца. Още със самото си влизане тя изрази чувствата си по своя особен начин. Когато бе дълбоко развълнувана от силен страх или радост, не бе словоохотлива. Много рядко силните чувства можеха да развържат прекалено езика й и дори очите й не се предаваха — някой прикрит и колеблив поглед бе всичко, което те бяха готови да пожертвуват. Шърли прегърна Каролайн, погледна я веднъж, целуна я и каза:

— Вие сте по-добре.

И само минутка след това:

— Виждам, че сега сте вън от опасност, но се пазете. Дано божията милост закриля здравето ви от други такива удари!

После Шърли започна да разказва за пътешествието. По време на оживения разказ погледът й все се насочваше към Каролайн — в неговата светлина можеше да се прочете дълбока загриженост, известна тревога и учудване.

„Тя може да е по-добре — казваше той, — но колко е слаба все още! Каква голяма опасност е преживяла!“

Изведнъж погледът и попадна на мисис Прайър и цяла я прониза.

— А кога моята гувернантка ще се завърне при мен? — попита тя.

— Мога ли да й кажа всичко? — обърна се Каролайн към майка си.

След като с жест и бе дадено разрешение, Шърли бе осведомена накратко за събитията, случили се в нейно отсъствие.

— Много добре — бе хладният коментар — Много добре! Но за мен това не е някаква новост.

— Нима сте знаели?

— Отдавна се бях досетила за цялата работа. Чувала съм нещо за живота на мисис Прайър — не от нея самата нея, а от други. Бях запозната и с най-малките подробности от житейския път и характера на мистър Джеймс Хелстоун — за това ми бе достатъчен един следобед — прекаран с мис Ман. Освен това мисис Йорк постоянно го споменава като пример за назидание — тя си служи с името му като с червен фенер, който трябва да плаши и разубеждава младите девойки от мисълта за женитба. Смятах, че би трябвало да се отнеса малко скептично към достоверността на портрета, излязъл изпод подобни пръсти — и двете дами изпитват някакво мрачно удоволствие от това да излагат на показ мрачната страна на живота, — и затова потърсих мнението на мистър Йорк по този въпрос, а той ми каза следното: „Шърли, ако искате да узнаете нещо за този Джеймс Хелстоун, мога само да ви кажа, че той бе истински тигър самец. Беше красив, безпътен, мекушав, коварен, вежлив, жесток… Не плачете, Кари, няма да говорим повече за това.“

— Не плача, Шърли. А и да плача, няма значение, продължавайте — няма да сте вярна приятелка, ако криете истината от мен. Не мога да понасям това лицемерно прикриване и изопачаване на истината.

— За щастие е вече казах всичко, което имах да казвам, с изключение на това, че сам чичо ви потвърди думите на мистър Йорк, защото и той ненавижда лъжата, а освен това е враг на всички тези увъртания, които са по-подли и от нея.

— Но баща ми вече не е сред живите — защо не го оставят на мира?

— Трябва да го оставят, както ще направим и ние. Поплачете си, Кари, така ще ви олекне — не е добре човек да възпира собствените си сълзи. Освен това с удоволствие споделям мисълта, която в този момент виждам изразена в погледа на майка ви, докато тя ви наблюдава — че всяка сълза измива един грях. Плачете — сълзите ви са изпълнени с благодат, от която са лишени реките на Дамаск. Като водите на река Йордан, те лекуват паметта от проказа[1]. Госпожо — продължи Шърли, като се обърна към мисис Прайър — нима си мислехте, че като имах възможността да ви наблюдавам всеки ден — вас и дъщеря ви, — да виждам удивителното сходство в много черти, да забелязвам, моля за извинение вашите неудържими чувства в присъствието и още повече в отсъствието на детето ви, повтарям: нима си мислехте, че няма да достигна до определени изводи? Изводите са налице и те са абсолютно верни. Започвам да се мисля за изключително умна.

— И не сте ми казали нищо? — попита Каролайн, която скоро успя да овладее чувствата си.

— Нищо. Нямах никакво основание да кажа каквото и да е по този въпрос — това не бе моя работа и аз се въздържах да го превърна в такава.

— Досетили сте се за такава дълбока тайна, без дори да намекнете за това?

— Нима е толкова трудно?

— Не е във ваш стил.

— Откъде знаете?

— Не бих казала, че сте въздържана. По-скоро сте склонна да разговаряте доста прямо и откровено.

— Може и да съм разговорчива, но зная кога да спра. Когато излагам на показ богатството си, мога и да скрия няколко скъпоценни камъка — някой необикновен и гравиран диамант, който не е за продан, един амулет, на чийто тайнствен блясък дори и аз самата рядко си позволявам да се наслаждавам. Довиждане.

Това сякаш накара Каролайн да види характера на Шърли в нова светлина. Не след дълго тази възможност отново й бе предоставена.

Тя още не бе събрала достатъчно сили, за да понесе някаква промяна в обстановката, вълнението от нечие ново присъствие, когато мис Кийлдар започна ежедневно да я увещава да посети Фийлдхед. Не бе известно дали Шърли вече не се бе отегчила от почитаемите си родственици — поне не споменаваше нищо по този въпрос. Но тъй като настояваше толкова упорито Каролайн да й гостува, това навеждаше на мисълта, че едно допълнение към тази многоуважавана компания би било само добре дошло.

Семейство Симпсън бяха религиозни хора и естествено, приеха племенницата на пастора много почтително. Мистър Симпсън се оказа човек с безупречна порядъчност, притеснителен характер, богобоязливи принципи и светски възгледи. Съпругата му бе много добра жена — търпелива, мила и благовъзпитана. Възпитанието и се опираше на една доста ограничена система от възгледи или по-точно казано, бяха хранили тази дама само с оскъдното меню на предразсъдъците — просто с шепа горчиви билки: това бяха няколко предпочитания, киснати дотогава, докато естественият им аромат ги бе напуснал, и сготвени без никакви подправки, както и няколко възхитителни схващания, скрити под коравото прегоряло тесто на фанатизма и трудносмилаеми за стомаха. Самата мисис Симпсън бе прекалено хрисима, за да се опълчи срещу тази диета или пък да протегне ръка за още някоя трохичка.

Дъщерите можеха да служат за пример на своя пол. Бяха високи и всяка от тях притежаваше по един римски нос и безупречно образование. Вършеха всичко добре. Историята и нравоучителните книги бяха облагородили умовете им. По отношение на принципите и схващанията им не би могло да се желае нещо повече. Трудно бе да се открият някъде другаде две по-добре обмислени и пресметнати съществувания, светоусещания, поведения и навици. Двете владееха наизуст определен кодекс от закони за езика и обноските, присъщи на школуваните млади дами, и самите те никога не се отклоняваха от неговите любопитни дребни параграфи, а отклоненията на околните предизвикваха у тях потаен и споделен шепнешком ужас. Нещастието, това ужасно проклятие, не им бе непознато — бяха открили това чудовищно нещо в онази черта, която другите наричат Оригиналност. Незабавно съзираха признаците на това зло и където и да се натъкнеха на следите му — било в някой поглед, слово или действие, по страниците на някоя книга със свеж и жив стил или пък в изразите на нечия интересна, необикновена, изчистена и изразителна реч, — те потръпваха и се отдръпваха в ужас: над главите им надвисваше опасност, гибелта похлопваше на вратата. Какво бе това странно нещо? Щом е непонятно, сигурно е нещо лошо. Следователно трябва да бъде осъдено и оковано във вериги.

Хенри Симпсън, единственият син и най-млад член на семейството, бе на петнадесет години. Обикновено той не се отделяше от възпитателя си, а когато го напускаше търсеше компанията на братовчедка си Шърли. Момчето се отличаваше от сестрите си — бе дребно, хромо и бледо; в големите му очи имаше някакъв безжизнен блясък — обикновено погледът му бе малко замъглен, но притежаваше способността да се възпламенява: имаше моменти, когато не само блестеше, но дори пламтеше. Някое скрито чувство бе в състояние да налее страните му с цвят и да придаде решителност на затруднените му движения. Майка му го обичаше. Тя считаше, че странностите му са признак на някакво предопределение. Приемаше, че той не е като другите деца, и смяташе, че е сред числото на избраните (един нов Самуил) и богопомазан по рождение: синът й трябваше да стане свещеник[2]. Мистър Симпсън и дъщерите му не разбираха момчето и затова почти не се занимаваха с него. Шърли го бе превърнала в свой любимец, а той бе приел Шърли като другарка в игрите.

В този домашен кръг — или по-скоро извън него — живееше възпитателят като някакво чуждо тяло.

Да, Луис Мур бе чуждото тяло в дома на семейство Симпсън — свързан с тях и въпреки това отделен, винаги присъствуващ и винаги на разстояние. Всеки от членовете на това образцово семейство се отнасяше към него с подобаваща почит. Бащата проявяваше строга любезност, която понякога дразнеше; майката, по природа с блага душа, бе внимателна, но официална; дъщерите виждаха в него просто една абстракция, а не жив човек. Ако се съди по държането им, възпитателят на брат им за тях не бе от плът и кръв. Те бяха образовани, образован бе и той — но не за тях. Те притежаваха умения, той също имаше известни дарби, които обаче оставаха скрити за техните възприятия. И най-вдъхновената рисунка, излязла изпод пръстите му, за тях представляваше само къс бяла хартия; и най-оригиналната забележка, отронила се от устните му не достигаше до ушите им. Нищо не бе в състояние да надмине благоприличието на тяхното собствено поведение.

По-добре би било да кажа, че нищо не можеше да се равнява с него. Спомням си един факт, който извънредно много удави Каролайн Хелстоун — тя установи, че, братовчед и няма нито един приятел във Фийлдхед, че и за мис Кийлдар той е просто обикновен учител и в много малка степен мъж и човек, както и за двете достопочтени мис Симпсън.

Какво се бе случило с добросърдечната Шърли, та бе толкова безразлична към незавидното положение на едно същество, което живееше тъй изолирано под нейния покрив? Тя не беше високомерна към него, но просто никога не го забелязваше, не му обръщаше никакво внимание. Независимо дали Луис бе наблизо, или отсъствуваше, дали разговаряше, или мълчеше, Шърли рядко забелязваше дори това, че той съществува.

Що се отнася до самия Луис Мур, той имаше вид на човек, привикнал с подобен начин на живот и решил да го понася за известно време. Мислите му сякаш бяха зазидани вътре в него и не надаваха глас от своя затвор. Той никога не се смееше, усмихваше се рядко и не се оплакваше. Задълженията си изпълняваше съвестно. Ученикът му го обичаше. Луис Мур не искаше нищо повече от останалия свят, освен вежливост. Дори изглеждаше, че не би и приел нищо повече, поне в този дом, защото, когато братовчедка му Каролайн плахо отправи към него негласно предложение за приятелство, той не я окуражи. Започна по-скоро да я отбягва, отколкото да търси компанията й. Изпитваше топли чувства само към още едно живо същество в къщата, освен към ученика си и това бе грубиянинът Тартар. Последният, винаги навъсен и опърничав с останалите, разви у себе си необикновено пристрастие към него — едно толкова изразено пристрастие, че понякога, когато Мур бе повикван и столовата и влизаше там, за да заеме мястото си на масата, без да бъде удостоен с ни най-малко внимание. Тартар се надигаше от леговището си до нозете на Шърли и се отправеше към мълчаливия учител. Веднъж — само веднъж — тя забеляза предателството. Тогава протегна бялата си ръка и с ласкав глас се опита да примами питомеца си обратно. Тартар се огледа и след известно умилкване и няколко въздишки — нещо съвсем типично за поведението му — все пак не се отзова на поканата й, а съвсем хладнокръвно се настани на задните си лапи до Луис Мур. Този господин притегли черната му муцуна върху коляното си и след като го потупа, почти незабележимо се усмихна на себе си.

През същата тази вечер някой по-бдителен наблюдател би забелязал, че след като Тартар поднови верността си към Шърли и отново се излегна близо до табуретката й, дръзкият възпитател успя само с една дума и жест да го примами обратно. Щом дочу думата, кучето наостри уши, а при жеста то се изправи и се запъти към Мур с любовно наведена глава, за да получи очакваната милувка. След като Тартар бе погален, многозначителната усмивка отново пробягна по кроткото лице на възпитателя.

— Шърли — каза Каролайн един ден, докато седяха сами в летния павилион, — знаехте ли, че братовчед ми Луис е възпитател в семейството на чичо ви, преди те да дойдат тук?

Шърли не отговори веднага, както имаше навик да прави, но най-сетне каза:

— Да, разбира се. Знаех го отпреди.

— Така си и мислех. Бях уверена, че това ви е известно.

— Е, и? Какво от това?

— Учудвам се, че никога не сте ми го споменавали.

— А защо това трябва да ви учудва?

— Просто е странно. Невъзможно ми е да намеря обяснение. Вие говорите много, говорите толкова свободно. Как е станало така, че никога не сте споменавали за това?

— Ами защото просто никога не съм споменавала, ето ви обяснението — засмя се Шърли.

— Странно същество сте вие! — отбеляза приятелката й. — Мислех си, че ви познавам добре, но разбирам, че съм се заблуждавала. Мълчахте като гроб за мисис Прайър, а ето че има и друга тайна. Но защо го превърнахте в тайна — на това мога да си отговоря.

— Не съм го превръщала в тайна, тъй като не съм имала причина за това. Ако ме бяхте попитали кой е възпитателят на Хенри, щях да ви кажа. А освен това си мислех, че знаете.

— Но има и други неща, които ме озадачават в случая. Клетият Луис не ви е по вкуса — защо? Може би подобно положение на зависимост ви се струва унизително? Желаете ли братът на Робърт да заема по-висок пост?

— Братът на Робърт, как ли не! — последва възклицание, произнесено с тон, в който се долавяше нещо като презрение.

И с жест на горделиво нетърпение Шърли откъсна една роза от клона, който надничаше през отворения прозорец.

— Да — повтори Каролайн с тиха твърдост, — братът на Робърт. Защото той наистина е брат на Жерар Мур, макар природата да не го е дарила с тъй привлекателна външност или толкова горд вид. Но кръвта му е също толкова благородна и той е точно толкова джентълмен, колкото ако бе свободен.

— Мъдрата ми, смирена и набожна Каролайн! — иронично възкликна Шърли. — Хора и ангели, чуйте я! Не бива да презираме обикновената външност, нито пък мъчителните, макар и почтени професии, нали така? Погледнете обекта на вашата възхвала, ето го там, в градината — продължи тя, като посочи през една пролука сред надвисналите пълзящи растения. През тази пролука се виждаше Луис Мур, който бавно се приближаваше по пътеката.

— Той не е грозен, Шърли — с умолителен глас каза Каролайн, — не е и грубиян. Тъжен е, умът му е заключен в мълчание. Но аз мисля, че е интелигентен. Освен това можете да бъдете сигурна, че ако той не притежаваше нещо достойно за уважение, мистър Хол никога нямаше да търси компанията му, както прави сега.

Шърли се засмя веднъж, после още веднъж и всеки път в смеха и отекваха нотки на някакъв сарказъм.

— Е добре — каза тя. — Щом този човек е приятел на Сирил Хол и брат на Робърт Мур, ще трябва поне да го понасяме, нали, Кари? Мислите, че е интелигентен, така ли? Значи не е пълен идиот, а? Притежавал нещо достойно за уважение, тоест не е някой абсолютен негодник. Добре! Приемам начина, по който го обрисувахте, и за да ви докажа, че е така, ще го заговоря, ако се запъти насам.

Луис Мур приближи към летния павилион и без да подозира, че в него има някой, приседна на стъпалата отпред. Тартар, който вече се бе превърнал в постоянен негов придружител, го бе последвал и сега се бе излегнал върху нозете му.

— Е, момчето ми — каза Луис, като подръпваше светлокафявото му ухо или по-скоро обезобразения остатък от този орган, късан и дъвкан в стотици битки. — Есенното слънце ни огрява така приятно, както огрява красивите и богатите. Тази градина не ни принадлежи, но това не ни пречи да се наслаждаваме на зеленината и уханието й, нали?

Той замълча, като продължи да гали Тартар, който до такава степен се бе разтопил от обич, че чак лигите му бяха потекли. Сред дърветата наоколо се понесе едва доловимо шумолене и нещо политна надолу с лекотата на листа — това бяха малки птички, които накацаха по тревата на безопасно разстояние и заподскачаха, сякаш очакваха нещо.

— Значи малките кафяви пакостници си спомнят, че им дадох да си хапнат онзи ден — поднови монолога си Луис. — Искат още бисквити, но днес забравих да им запазя някое парче. Душички дребни, не съм ви донесъл ни троха.

Той пъхна ръка в джоба си и я извади празна.

— Една лесно поправима небрежност — прошепна подслушващата мис Кийлдар.

Тя извади от чантичката си парче кейк — в нея винаги имаше по нещо за малките пиленца, за патетата или врабчетата. Натроши го и като се наведе над рамото на Луис, постави трохите в ръката му.

— Ето — каза тя, — има провидение за непредвидливите.

— Този септемврийски следобед е много приятен — отбеляза Луис Мур, който, без да прояви ни най-малко смущение, спокойно пръсна трохите по моравата.

— Дори и за вас?

— Не по-лош за мен, отколкото, за която и да е кралска особа.

— Обзема ви някакво сурово, отшелническо тържество, когато се наслаждавате на природата, на неодушевените предмети и представителите на животинския свят.

— Отшелническо, но не сурово. Когато съм с животните аз съм син на Адам, потомък на онзи, комуто бе дадена власт над „всички живи твари, които се движат по земята“. Вашето куче ме обича и ме следва. Когато влизам в двора, гълъбите от гълъбарника ви се трупат около нозете ми. Кобилата ви в конюшнята ме познава толкова добре, колкото и вас, а ми се подчинява дори още по-добре.

— И розите ми ухаят пленително за вас, а дърветата ми ви поднасят сенките си.

— И никаква прищявка — продължи Луис — не може да ми отнеме тези удоволствия, те са мои.

Той подмина заедно с Тартар, който го последва, сякаш воден от дълга и обичта си, а Шърли остана изправена върху стъпалото на летния павилион. Каролайн зърна лицето й, докато тя гледаше след нелюбезния възпитател — то бе пребледняло, сякаш вътре в нея кръвта изтичаше от ранената й гордост.

— Виждате ли — отбеляза Каролайн с извинителен тон, — неговите чувства са толкова често наранявани, че това го кара да бъде неприветлив.

— Виждате ли — гневно отвърна Шърли, — той е тема, по която вие и аз винаги ще се караме, ако я обсъждаме често. Затова я забравете веднъж завинаги.

„Предполагам, че се е държал така неведнъж — помисли си Каролайн, — и това е причината Шърли да не допуска никаква близост помежду им. И все пак се учудвам, че тя не взема под внимание характера му и обстоятелствата. Учудва ме още и това, че не и се нравят неговата скромност, мъжественост и естествена искреност. Не помня да съм виждала Шърли толкова неучтива и раздразнителна.“

Устните сведения на двама от приятелите на Каролайн за характера на братовчед й засилиха благоприятното и мнение за него. Уилям Фарън, чийто дом Луис Мур бе посетил в компанията на мистър Хол, го обяви за „истински джентълмен“ — нямало друг като него в Брайърфийлд и той, Уилям, бил готов да направи всичко за него. „Нали видях как децата го харесаха, а жена ми го одобри начаса — този човек още щом влезе в някоя къща, и дечурлигата веднага се натрупват около него, сякаш дребосъците разбират по-добре от възрастните що за стока са хората.“

В отговор на въпроса на мис Хелстоун какво е мнението му за Луис Мур, мистър Хол отвърна без колебание, че това бил най-добрият човек, когото бил срещал, откакто бил напуснал Кеймбридж.

— Но той е толкова затворен — възпротиви се Каролайн.

— Затворен! Та той е най-добрият компаньон в света! От думите му блика необикновен, кротък и оригинален хумор. Нито един излет досега не ми е доставял по-голямо удоволствие от онзи, който направихме с него до езерата. Умствените дарби и схващанията му толкова превъзхождат тези на околните, че за всеки е полезно да изпита влиянието им. А що се отнася до характера и природата му, мога да заявя, че са прекрасни.

— Във Фийлдхед той изглежда доста затворен в себе си и, струва ми се, си е спечелил славата на мизантроп.

— О! Мисля, че там той не е на мястото си. Просто положението му е малко неестествено. Семейство Симпсън са хора достойни за уважение, но едва ли могат да го разберат. Те отдават прекалено голямо значение на благоприличието и общоприетите норми, които са съвсем чужди на Луис.

— Струва ми се, че той не допада особено на мис Кийлдар.

— Тя не го познава, тя просто не го познава. Иначе притежава достатъчно разум, за да отдаде заслуженото на достойнствата му.

„Възможно е да не го познава“ — помисли си Каролайн и с това предположение се опита да си обясни необяснимото поведение на Шърли.

Но подобно елементарно разрешение на загадката не издържа дълго време — скоро Каролайн бе принудена да се откаже от него и предубедеността на мис Кийлдар към Луис Мур остана без обяснение.

Един ден тя се озова в учебната стая заедно с Хенри Симпсън, който бързо я бе спечелил с дружелюбното си и приветливо отношение. Момчето майстореше нещо — недъгът му го бе накарал да се привърже към по-заседнали занимания. Хенри бе започнал да рови из писалището на учителя си за парче восък или корда, които му бяха необходими за работата. Мур отсъствуваше в този момент. После се оказа, че мистър Хол го бе поканил на една по-дълга разходка. Хенри не успя веднага да намери каквото му беше необходимо и започна да претърсва чекмедже след чекмедже. Най-сетне, след като отвори едно вътрешно чекмедже, вместо на кълбо корда или пък на бучка пчелен восък той попадна на един неголям вързоп от малки тетрадки с пъстри корици, привързани с ширит. Хенри им хвърли един поглед.

— Какви боклуци държи мистър Мур в писалището си! — каза той. — Надявам се, че моите тетрадки за упражнения няма да бъдат пазени така грижливо.

— Какво е това?

— Стари тетрадки.

Момчето подхвърли пакета към Каролайн. Отвън той изглеждаше толкова грижливо направен, че разпаленото й любопитство я подтикна да го разгледа и отвътре.

— Ако наистина са само стари тетрадки, предполагам, че мога да ги отворя?

— О, да, разбира се. Писалището на мистър Мур е наполовина мое, защото той ми позволява да държа всякакви неща в него — аз ви разрешавам.

Оказа се, че тетрадките съдържат съчинения на френски език, написани с особен, но стегнат почерк, който бе изключително ясен и четлив. Почеркът бе познат. Каролайн почти не се нуждаеше от името, изписано в края на всяко съчинение, за да отгатне чии бяха тези тетрадки. При все това то я изненада: Шърли Кийлдар, Симпсън Гроув, след това названието на едно южно графство и дата отпреди четири години.

Тя завърза отново пакета и го подържа в ръка, погълната от мислите си. Изпитваше чувството, че с неговото отваряне бе престъпила нечие доверие.

— На Шърли са, нали виждате — безгрижно подхвърли Хенри.

— Вие ли ги дадохте на мистър Мур? Предполагам, че ги е писала с мисис Прайър, нали?

— Писала ги е в моята учебна стая в Симпсън Гроув, когато живееше там с нас. Мистър Мур я учеше на френски — това е родният му език.

— Зная… Беше ли тя добра ученичка, Хенри?

— Беше едно немирно и вечно усмихнато същество, но въпреки това бе приятно да си в една стая с нея — тогава времето, определено за уроци, никога не течеше бавно. Шърли възприемаше бързо — и досега не съм разбрал как го правеше. Френският за нея бе от лесен по-лесен и тя го говореше не по-лошо и също толкова бързо, колкото и самият мистър Мур.

— Беше ли послушна? Създаваше ли някакви трудности?

— В известен смисъл създаваше доста трудности — беше истинска лудетина, но аз я харесвах. Луд съм по Шърли.

— Луд сте по Шърли! Вие сте един малък глупчо! Не съзнавате какво казвате.

— Луд съм по нея! Тя е светлината на моите очи. Така казах снощи на мистър Мур.

— Той би ви се скарал, че говорите с преувеличения.

— Но не го направи. Не е от тези, които постоянно ти се карат, както правят гувернантките на момичетата. Четеше си и само се усмихна над книгата, като каза, че ако мис Кийлдар е само светлината на моите очи, значи не била онова, за което самият той я смятал. Каза още, че съм бил късоглед хлапак със замъглен поглед. Страхувам се, че аз съм просто един нещастник, мис Каролайн Хелстоун — знаете, че съм хром.

— Това няма никакво значение, Хенри — вие сте едно симпатично момче и ако господ не ви е дал здраве и сила, то той ви е дарил с прекрасна душа, отлично сърце и ум.

— Мен ще ме презират. Понякога си мисля, че вие двете с Шърли ме презирате.

— Чуйте какво ще ви кажа, Хенри. Аз не обичам ученици, изпитвам голям ужас от тях. В моите очи те са малки пакостници, които намират някакво неестествено удоволствие в това да убиват и измъчват птици, насекоми, котенца и всички създания, които са по-слаби от самите тях. Но вие сте толкова различен и затова сте ми симпатичен. Умен сте почти като един възрастен мъж (и дори много повече, бог ми е свидетел — промърмори тя на себе си, — отколкото доста други мъже). Книгите ви увличат и можете съвсем смислено да разговаряте за тях.

— Наистина обичам да чета — зная, че притежавам разум, зная, че притежавам и чувствителност.

В този момент влезе мис Кийлдар.

— Хенри — каза тя, — донесох ти обеда тук. Аз сама ще ти го приготвя.

Шърли постави на масата чаша прясно издоено мляко, чиния с нещо, което доста наподобяваше щавена кожа, и един прибор, който напомняше голяма вилица за обръщане на печени филийки.

— Какво правите вие двамата? — продължи тя. — Ровите из писалището на мистър Мур?

— Разглеждаме старите ви тетрадки — отвърна Каролайн.

— Моите стари тетрадки?

— С упражненията ви по френски. Погледнете! Сигурно са много ценни, щом ги пазят така грижливо.

Каролайн й показа пакета, а Шърли веднага го грабна.

— Не съм подозирала за съществуването на това — каза тя. — Мислех си, че всички те отдавна са изгорели в кухненската печка или пък са послужили за буклите на прислужницата в Симпсън Гроув. Защо си ги запазил, Хенри?

— Това не е мое дело — и през ум не ми е минавало, че старите тетрадки могат да имат някаква стойност. Мистър Мур ги е сложил във вътрешното чекмедже на писалището си — сигурно просто ги е забравил там.

— Точно така, сигурно ги е забравил — отвърна като ехо Шърли. — Вижте колко красиво са написани — самодоволно отбеляза тя.

— Каква лудетина бяхте в онези дни, Шърли! Помня ви толкова добре — едно слабичко и крехко създание, което можех да вдигам от пода, макар да беше толкова високо. Виждам ви с дългите, безбройни къдрици по раменете и разкошния колан. В самото начало успяхте да съживите мистър Мур, но май скоро след това го натъжихте.

Шърли прелистваше ситно изписаните страници, без да продума. След малко отбеляза:

— Това бе написано през един зимен следобед. Представлява описание на снежен пейзаж.

— Спомням си — каза Хенри, — че когато го прочете, мистър Мур извика: „Voila le francais gagne!“[3] Тогава той каза, че било добре написано. След това вие го накарахте да нарисува описания от вас пейзаж.

— Значи не си забравил, Хал?

— Разбира се, че не. Него ден се караха на всички ни, че не сме слезли за чай, когато ни повикаха. Спомням си как моят възпитател бе седнал пред статива си, а отзад вие със свещ в ръка го наблюдавахте как рисува заснежената скала, бора, полегналата под него сърна и полумесеца, надвиснал над тях.

— Къде са рисунките му, Хенри? Добре би било Каролайн да ги види.

— В папката му, но на нея има катинарче, а ключът е у него.

— Помоли го за ключа, когато дойде.

— По-добре вие го помолете, Шърли. Сега страните от него — забелязвам, че вече се отнасяте към него с гордостта на господарка.

— Вие сте цяла загадка, Шърли — пошепна в ухото й Каролайн. — С всеки изминал ден правя такива странни открития — аз, която си въобразявах, че се ползувам с доверието ви! Потайно същество! Дори това момче ви порицава.

— Виж какво, Хари, изглежда, съм забравила „доброто старо време“ — каза мис Кийлдар в отговор на младия Симпсън, без да обърне внимание на Каролайн.

— Не бива така. Не заслужавате да бъдете утринната звезда на един мъж, ако паметта ви е толкова къса.

— Утринната звезда на един мъж — как ли не! А под „мъж“ разбираш собственото си многоуважавано „аз“, нали? А сега хайде, моля ти се, изпий си млякото, докато е топло.

Сакатото момче се надигна и закуцука към камината, край която бе оставило патерицата си.

— Милото ми куцо момче! — прошепна Шърли с най-нежния си глас, докато му помагаше.

— А кого обичате повече — мен или мистър Сам Уин, Шърли? — попита момчето, докато тя го настаняваше в едно кресло.

— О, Хари! Сам Уин ме отвращава. Ти си моят любимец.

— Ами мен или мистър Малоун?

— Отново теб, хиляди пъти теб.

— Но все пак те са големи мъже, високи по метър и осемдесет и с бакенбарди.

— Затова пък ти, Хенри, докато си жив, никога не ще бъдеш нещо повече от един куц човек с дребна фигура и блед лик.

— Да, зная.

— Не бива да си тъжен. Нима не съм ти разказвала често кой е бил също толкова блед, дребен и страдащ като теб и при все това силен като гигант и храбър като лъв?

— Адмирал Хорейшо?

— Да, адмирал Хорейшо, виконт Нелсън и херцог на Бронти[4] — величав по сърце като титан, храбър и героичен като света и епохата на рицарството, предводител на мощта на Англия, командувал силата й над дълбините и мятал гръмотевиците й над водната шир.

— Велик човек, ала аз не съм така войнствен, Шърли. А умът ми е тъй разтревожен, изгарям ден и нощ, и ми е трудно да кажа за какво — вероятно за да бъда, да върша нещо, да страдам.

— Хари, теб те тормози умът ти, който е по-силен и по-възрастен от тялото ти. Той е пленник, окован от физиката ти. Но той тепърва ще извоюва избавлението си. Учи внимателно — изучавай не само книгите, но и света. Ти обичаш природата — обичай я без страх. Бъди търпелив и изчаквай хода на времето. Ти няма да станеш войник или мореплавател, Хенри, но ако живееш, ще станеш — чуй предсказанието ми, — ще станеш писател, може би поет.

— Писател! Това е лъч, това е лъч светлина за мен! Ще стана, ще стана! Ще напиша книга, за да мога да я посветя на вас!

— Ще я напишеш, за да излееш душата си в нея. Но, господи! Какво приказвам? Неща, които, струва ми се, не съм в състояние да проумея или да осъществя. Хенри, ето препечената ти овесена пита — храни се и живей!

— На драго сърце! — подвикна в този момент един глас откъм отворения прозорец. — Познат ми е този аромат на хляб. Мис Кийлдар, мога ли да вляза и да го опитам?

— Мистър Хол (защото това бе мистър Хол, а с него бе и Луис Мур, завърнали се от разходката си), в трапезарията е сервиран благоприличен обед, а около него са насядали благоприлични люде — можете да се присъедините към тяхното общество и да споделите залъка им. Но ако обикновените ви вкусове ви карат да предпочитате обикновени обноски, влезте и направете като нас.

— Обожавам това ухание и ще се оставя обонянието да ме подведе — отвърна мистър Хол, който влезе заедно с Луис Мур.

Погледът на последния попадна върху опустошеното му писалище.

— Разбойници! — извика той. — Хенри, заслужаваш пръчка.

— Заслужават я Шърли и Каролайн, защото те го направиха — бе отговорът, в който прозираше по-скоро желание за оправдание, отколкото вярност към истината.

— Предател и лъжесвидетел! — викнаха в един глас и двете девойки. — Ако изобщо сме докоснали нещо, постъпката ни е била продиктувана от духа на благородна любознателност.

— Точно тъй — каза Мур с една от редките си усмивки. — И какво успяхте да изровите, водени от вашия „дух на благородна любознателност“?

Той забеляза, че вътрешното чекмедже е отворено.

— Чекмеджето е празно. Кой е взел?…

— Ето! Ето! — побърза да каже Каролайн.

И тя постави обратно малкия пакет на мястото му. Мур затвори чекмеджето и го заключи с един малък ключ прикрепен към ланеца му. Той сложи в ред другите книжа, затвори всичко и седна, без да каже нищо повече.

— Мислех, че ще се карате много повече, сър — каза Хенри. — Госпожиците заслужават порицание.

— Оставям ги на собствената им съвест.

— Тя ги обвинява в престъпления, и то не само в такива, които са извършили, но и в такива, които са възнамерявали да извършат. Ако не бях тук, щяха да постъпят с папката ви така, както постъпиха и с бюрото ви, но аз им казах, че на папката има катинар.

— Ще обядвате ли с нас? — намеси се в този момент Шърли, като се обърна към Мур с явното намерение да промени темата.

— С удоволствие, ако ми позволите.

— Ще трябва да се ограничите с прясно издоено мляко и йоркширска овесена пита.

— Va — pour le lait frais![5] — каза Луис. — Но що се отнася до вашата овесена пита… — И той направи гримаса.

— Той не може да я яде — каза Хенри. — Мисли, че е като трици, замесени с вкисната мая.

— Добре тогава — като проява на особена милост ще му отпуснем малко препечен хляб, но да не разчита на нещо повече.

Домакинята дръпна звънеца и даде сдържаните си нареждания, които бяха незабавно изпълнени. Самата тя наля млякото и разпредели хляба сред непринудения кръг от хора, наредили се около огъня в стаята за занимания. След това пое поста на отговорник по препичането на филийките и като коленичи на пода с вилица в ръка, сръчно се зае с изпълнението на задълженията си. Мистър Хол, доволен от всяко нововъведение, което опростяваше правилата на някой общоприет ритуал, и привикнал към люспестата овесена пита като към манна небесна, изглеждаше в отлично настроение. Той говореше и се смееше весело — ту с Каролайн, която бе настанил до себе си, ту с Шърли или пък отново с Луис Мур. А Луис му отвръщаше по подобен начин — не се смееше много, но с най-тих глас изричаше извънредно остроумни неща. Сериозно произнесени изречения, белязани от неочаквани обрати и подправени със забавни остроти, се ронеха от устните му. Той се оказа, точно както го бе описал мистър Хол, отличен компаньон. Каролайн се удивляваше на чувството му за хумор, но още повече на пълното му самообладание. Никой от присъствуващите не бе в състояние да помрачи доброто му настроение с поведението си, никой не му изглеждаше скучен, не го смущаваше със сдържаността или хладното си настроение. И все пак почти в нозете му се намираше хладната и надменна мис Кийлдар, коленичила пред огъня.

Но Шърли вече не бе хладна и надменна — поне не в този момент. Тя може би не съзнаваше, че в позата й има нещо унизително, а ако го съзнаваше, тогава вероятно това положение й доставяше удоволствие. Гордостта й не бе наранена от обстоятелството, че компанията, пред която доброволно изпълняваше ролята на прислужница, включваше и възпитателя на братовчед й. Не се притесни от това, че когато връчваше на всеки хляб и масло, трябваше да предложи и на него. А Мур пое дажбата си от ръката й толкова спокойно, сякаш бе равен с нея.

— Доста сте се сгрели — каза той, когато тя задържа вилицата за известно време. — Позволете ми да ви отменя.

И Мур я пое от ръката й с мълчалив авторитет, на който тя безропотно се подчини — без да окаже съпротива или да му благодари.

— Бих желала да видя картините ви, Луис — каза Каролайн, докато разменяха мнения за великолепния обед. — А вие не искате ли, мистър Хол?

— Добре, но само за да ви доставя удоволствие. Защото, що се отнася до мен, тази страна на природата му не ме интересува. Наситих й се в Къмбърланд и Уестморланд. Колко пъти се мокрихме сред планините само защото той настояваше да си остане на сгъваемото столче, за да запечата върху хартията дъждовните облаци, стелещата се мъгла, игривите слънчеви лъчи и какво ли не още.

— Ето я папката — каза Хенри, като я поднесе с едната си ръка, а с другата се подпираше на патерицата.

Луис я пое, но все още си седеше тъй, сякаш желаеше някой друг да проговори. Изглежда, не искаше да я отвори, докато гордата Шърли не благоволеше да прояви някакъв интерес към предстоящата изложба.

— Кара ни да чакаме, за да изостри любопитството ни — каза тя.

— Може би вече знаете как да я отворите — каза Луис, като и подаваше ключа. — Нали веднъж развалихте катинарчето — опитайте сега отново.

Той й поднесе папката, тя я отвори и като си присвои цялото й съдържание, успя първа да види всяка рисунка. Шърли се наслаждаваше на удоволствието — ако, разбира се, смяташе това за удоволствие — мълчаливо, без никакъв коментар. Мур бе застанал зад стола й и надничаше през нейното рамо. А когато тя привърши, той стана от мястото си и започна да се разхожда из стаята, докато останалите още разглеждаха.

Чу се шум от приближаването на карета по алеята — откъм портата долетя звън и Шърли се стресна.

— Някой идва — каза тя. — Ще ме извикат оттатък. Видът ми е тъкмо за гости — половината сутрин събирахме плодове в градината с Хенри. О, сладка почивка под моята собствена лоза и моята собствена смокиня! Щастлива е съпругата робиня на индианския вожд, затова че няма задължения в гостната, а може спокойно да си седи и плете рогозки, да ниже мъниста и тихо и мирно да слага детенцето си да полегне в някое притихнало кътче на вигвама си. Ще избягам в западните прерии.

Луис Мур се засмя.

— За да се омъжите за някой Бял облак или Голям бик, а след това да се посветите на приятната задача да окопавате царевичната нива на господаря, докато той си пуши лулата или пие огнена вода.

Шърли тъкмо се готвеше да отговори, когато вратата на стаята се отвори и вътре влезе мистър Симпсън. Тази личност зяпна от изненада, когато съзря групата около огъня.

— Мислех, че сте сама, мис Кийлдар — каза той, а намирам тук цяла компания.

И съдейки по неговото възмутено и удивено изражение, ако не бе разпознал свещеника сред присъствуващите, той вероятно щеше да се впусне в съчинена на място гневна филипика за необикновеното поведение на племенницата си, ала почитта към расото го възпря.

— Просто исках да ви уведомя — хладно продължи той, — че семейството от имението Де Уолдън — мистър, мисис, двете мис и младият мистър Сам Уин — е в гостната.

След тези думи той се поклони и напусна.

— Семейството от имението Де Уолдън! Не мога да си представя нещо по-лошо — промърмори Шърли.

Тя остана да седи неподвижно, а върху лицето й бяха изписани леко опърничаво изражение и доста силно нежелание да се помръдне. Беше поруменяла от огъня. Вятърът на няколко пъти бе разрошвал тъмните й коси тази сутрин. Бе облечена в лека, елегантна и силно надиплена рокля от муселин. Шалът, който бе носила в градината, бе все още небрежно наметнат около раменете й. Ленива, своенравна, с живописно и особено красиво лице — такава бе тя в този миг, по-красива от обикновено, сякаш някакво вътрешно чувство, събудено кой знае как, бе накарало лика й да разцъфне с едно ново изражение.

— Шърли… Шърли, трябва да вървите — прошепна Каролайн.

— А защо, питам се.

Тя вдигна поглед и видя в огледалото над камината как мистър Хол и Луис Мур я наблюдаваха със сериозни изражения.

— Ако — каза тя с подкупваща усмивка, — ако мнозинството от компанията тук поддържа, че онези хора от Де Уолдън имат право на любезно отношение от моя страна, тогава ще се подчиня на задължението си. Нека тези, които считат, че трябва да отида, вдигнат ръце.

След като отново се взря в огледалото, тя видя отражението на единодушно взетото против нея решение.

— Трябва да отидете — каза мистър Хол — и да спазвате благоприличието. Имате много задължения към обществото. Не може да правите само това, което харесва на вас.

Луис Мур изрази съгласието си с едно тихо: „Точно така!“

Каролайн се приближи до нея, приглади разрошените и къдрици, придаде на облеклото и по-малко артистичен и по-приемлив в домашна обстановка вид и Шърли бе изведена от стаята, като все още протестираше и цупеше устни срещу присъдата си.

— Тя притежава някакъв особен чар — отбеляза мистър Хол, след като Шърли излезе. — А сега — добави той — трябва да тръгвам, защото Суийтинг замина да види майка с, а има две погребения.

— Хенри, вземете си книгите, време е за урок — каза Мур, като седна зад писалището си.

— Особен чар! — повтори възпитаникът, останал насаме с учителя си. — Истина е. Да не би да е някаква бяла вещица?

— За кого говорите, сър?

— За братовчедка ми Шърли.

— Стига неуместни въпроси. Учете, без да говорите.

Мистър Мур гледаше и говореше строго, дори сърдито. Хенри познаваше това негово настроение — то рядко обземаше възпитателя му, но когато това се случваше момчето се изпълваше със страхопочитание, затова му се подчини.

[1] Според библейската легенда порокът Елисей излекувал от проказа сирийския военачалник Нееман, като му заповядал да се окъпе седем пъти в река Йордан (Четвърта книга Царства, 5). — Б.пр. ↑

[2] Има се в предвид библейското предание за бездетната Ана, която измолила дете от бога и когато добила син Самуил, в знак на благодарност го направила божи служител (Втора книга Царства, 2:1-10). — Б.пр. ↑

[3] Ето го добре усвоения френски език! (фр.) — Б.пр. ↑

[4] Хорейшо Нелсън (1758–1805) — предводител на британската военна флота по време на Наполеоновите войни, загинал в битката при Трафалгар. — Б.пр. ↑

[5] Е, добре, мляко да бъде! (фр.) — Б.пр. ↑

Глава XXVII
Първата интелектуалка

Характерите на мис Кийлдар и на чичо й бяха такива, че между тях никога нямаше да се установи хармония — така бе сега, така бе и в миналото. Той бе раздразнителен, докато тя се радваше на добро присъствие на духа; той бе деспотичен, а тя обичаше свободата; той бе земен, а у нея вероятно имаше нещо романтично.

Мистър Симпсън съвсем не бе дошъл в Йоркшир за развлечение — мисията му бе ясна и той възнамеряваше да я изпълни съвсем добросъвестно. Неговото ревностно желание бе да омъжи племенницата си, да й намери подходяща партия, да я повери на грижите на един достоен съпруг и завинаги да се освободи от задълженията си към нея.

Работата бе там, че още от детските години на Шърли между нея и чичо и не бе постигнато съгласие относно смисъла на думите „подходящ“ и „достоен“. До този момент тя не бе приела неговото определение и бе твърде съмнително дали би склонила да го приеме, когато и предстоеше най-важната стъпка в нейния живот.

Скоро дойде и самото изпитание. Мистър Уин направи официално предложение от името на сина си, Самюъл Фотроп Уин.

— Изключително подходящ брак! Достоен съюз! — заяви мистър Симпсън. — Прекрасно неипотекирано имение — чудесен недвижим имот, добро положение в обществото. Това трябва да стане!

Той прати да повикат племенницата му, като нареди да я заведат в дъбовата стая. Там се затвори насаме с нея и й предаде предложението. Изказа мнението си, а след това поиска съгласието й.

То обаче не бе дадено.

— Не, няма да се омъжа за Самюъл Фотроп Уин.

— Питам ви: защо? Дължите ми обяснение. Във всяко отношение той е повече от достоен за вас.

Тя стоеше пред камината и бе бледа като бялата мраморна плоча и корниза зад гърба й. Големите й очи проблясваха широко отворени, без помен от усмивка в тях.

— А пък аз питам: в какъв смисъл този млад човек е достоен за мен?

— Той има два пъти повече пари от вас, два пъти повече здрав разум от вас, еднакво обществено положение и се радва на еднаква почит.

— Дори и да имаше сто пъти повече пари от мен, никога не бих положила клетва да го обичам.

— Изложете тогава, моля ви, възраженията си.

— Той е водил позорен и безпътен живот. Приемете това като първата причина, поради която го отхвърлям.

— Мис Кийлдар, вие ме изумявате.

— Дори само неговото поведение е достатъчно да го потопи в блатото на неизмеримата низост. Интелектът му е под моето мерило — ето ви още една пречка. Възгледите му са тесногръди, чувствата — притъпени, вкусовете — принизени, а обноските — недодялани.

— Той е един почтен и богат човек. Отказът ви е проява на самонадеяност.

— Отказвам, и то категорично! Престанете да ме дразните с подобни предложения — забранявам ви!

— Имате ли изобщо намерение някога да се омъжите, или предпочитате да си останете стара мома?

— Нямате право да изисквате отговор на този въпрос.

— Мога ли да ви попитам дали не очаквате някой мъж с титла — някой благородник от този край, да поиска ръката ви?

— Съмнявам се дали се е родил онзи благородник, на когото бих дала ръката си.

— Ако в семейството ни имаше луди, щях да повярвам, че сте се побъркали. Вашата ексцентричност и самоувереност са ви отвели до ръба на безумието.

— А вероятно преди още да съм свършила, може и да ме видите как ще го прекрача.

— Напълно го вярвам. Вижте какво, необуздана и непрактична девойко! Чуйте предупреждението ми — само да сте посмели да опетните нашето име с някой неравен брак!

— Нашето име! Нима името ми е Симпсън?

— Мога само да благодаря на бога, че не е! Но внимавайте — няма да позволя да се подиграват с мен!

— И какво, в името на закона и разума, ще пожелаете или ще бъдете в състояние да направите, ако не одобрите избора ми?

— Внимавайте! Внимавайте! — произнесе предупреждението си той с глас, който трепереше толкова, колкото и вдигнатата му ръка.

— Защо? Каква власт имате вие над мен? Защо трябва да изпитвам страх от вас?

— Внимавайте, госпожице!

— Да, мистър Симпсън, ще внимавам много добре — преди да се омъжа, съм решила да се възхищавам, да боготворя, да обичам.

— Що за глупости! Това е неблагопристойно, неподобаващо за една жена!

— Да обичам с цялото си сърце. Зная, че този език е непознат за вас, но ми е все едно дали ме разбирате, или не.

— Ами ако тази ваша любов ви отведе при някой просяк?

— В просяк няма да се влюбя — просията не буди уважение.

— Или някой дребен чиновник, някой театрален актьор, някой съчинител на пиеси или… или…

— По-смело, мистър Симпсън! Или какво?

— Някой писател — драскач или някой дрипав, хленчещ художник.

— Не обичам драскачеството, дрипите и хленченето, но пък обичам литературата и изкуството. И се питам как вашият Фотроп Уин би ми подхождал в тази област? Та той не е в състояние да напише и един ред без правописни грешки, чете само новините за конните надбягвания и е бил посмешището на училището в Стилброу!

— Непристоен език за една жена! Велики боже! Докъде ли ще стигне това момиче? — Той вдигна нагоре очите и ръцете си.

— Никога няма да застана пред брачния олтар със Сам Уин.

— Докъде ли ще стигне тя? Защо законите не са по-строги, че да я принудя да се вслуша в здравия разум?

— Успокойте се, чичо. Дори Британия да бе държава на крепостни, а вие — неин крал, пак нямаше да ме принудите да направя тази стъпка. Ще отговоря писмено на мистър Уин. Няма смисъл повече да се тревожите по този въпрос.

Наричат съдбата непостоянна и все пак прищевките й често пъти отново и отново проявяват една и съща благосклонност към едни и същи избраници. Оказа се, че мис Кийлдар — или по-точно нейните пари — бяха предизвикали оживление в околността, впечатлявайки такива умове и сърца, за които тя дори не бе и помисляла. Цели три предложения последваха това на мистър Уин, като всяко едно от тях представляваше повече или по-малко добра партия. Едно след друго те и бяха натрапени от нейния чичо и едно след друго бяха отхвърлени. И все пак сред кандидатите й имаше не един с безупречен характер и значително богатство. Мнозина подобно на чичо й, се питаха какво означава всичкото това и кого се готвеше да плени, та придирчивостта й стигаше чак до дързост.

Най-сетне клюкарките решиха, че са намерили ключа към тайната на поведението й, като чичо й също бе убеден в това. Нещо повече — откритието представи племенницата му в съвсем нова светлина и той изцяло промени отношението си към нея.

Напоследък страстите във Фийлдхед се бяха разгорещили твърде много и домът бе станал тесен за двамата — благият характер на лелята не бе в състояние да ги усмири. Дъщерите изтръпваха при гледката на кавгите им — Гъртруд и Изабела си шепнеха с часове в своята стая и се вцепеняваха от благоприличен ужас, когато се случваше да останат насаме със своята дръзка братовчедка. Но както вече казах, настъпи промяна — мистър Симпсън се укроти, а и сред семейството му настъпи успокоение.

Бе намесено името на село Нанъли с неговата стара църква, гората и манастирските му развалини. Там имаше също така и имение — една обител, наречена Прайъри, която бе по-стара, по-голяма и по-величествена, от която и да е в Брайърфийлд или Уинбъри. Нещо повече — селото притежаваше и един жител с титла: един баронет, с какъвто нито Брайърфийлд, нито Уинбъри можеха да се похвалят. Това притежание високо оценявано и будещо гордост — в продължение на години бе само на думи, защото този баронет, млад мъж, който доскоро бе живял в една отдалечена провинция, бе непознат в йоркширското си имение.

По време на престоя на мис Кийлдар в модния морски курорт Клифбридж тя и приятелите й бяха срещнали и бяха представени на сър Филип Нанъли. Натъкваха се на него отново и отново — на плажа, на скалите, по различни алеи, понякога и на организираните в Клифбридж балове. Той изглеждаше самотен. Поведение му бе съвсем скромно, дори твърде обикновено, за да може да се нарече вежливо — по-скоро свенливо, отколкото надменно. Той не се отнесе снизходително към компанията им — просто изглеждаше доволен от нея.

С всяко непревзето същество Шърли можеше лесно и бързо да завърже познанство. Разхождаше се и разговаряше със сър Филип. Понякога тя, леля й и братовчедките й се возеха в яхтата му. Той й бе симпатичен, защото Шърли го намираше внимателен и скромен и бе очарована от откритието, че е способна да го забавлява.

Съществуваше обаче един малък недостатък — та нима има приятелство без несъвършенства? Сър Филип имаше литературни наклонности — пишеше поезия, сонети, балади. Може би мис Кийлдар смяташе, че неговата привързаност към четенето и рецитирането на собствените му съчинения бе малко прекалена. Може би й се искаше римите да притежават по-голяма точност, да има повече музика в стъпката, строфите да са по-свежи, а във вдъхновението да има повече плам. Във всеки случай тя винаги се сепваше, когато той подемеше темата за своите творения, и обикновено полагаше всякакви усилия, за да отклони разговора в друга посока.

Както изглежда, сър Филип я предумваше да излиза на разходки с него по моста в лунните нощи с единствената цел да нашепва в ухото и най-дългата от баладите си. Отвеждаше я до усамотени места сред скалите, където долиташе плисъкът на вълните върху пясъка, нежен и успокоителен. И когато наблизо нямаше жива душа, когато морето се ширеше пред него и наоколо се разпростираха уханните сенки на градините, а над главите им бяха надвиснали издадените части на скалите, тогава той изваждаше последния си свитък от стихове и започваше да ги чете с глас, който пресекваше от вълнение. Изглежда, не съзнаваше, че макар да бяха римувана реч, те не бяха поезия. По сведения поглед на Шърли и смутеното й лице ставаше ясно, че тя разбира това и дълбоко се терзае от единствената слабост на този добър и симпатичен джентълмен.

Компаньонката му често опитваше по възможно най-внимателен начин да го отклони от това фанатично боготворене на музите, което се бе превърнало в мания — по всички обикновени въпроси сър Филип проявяваше здрав разум и затова тя с голяма охота насочваше вниманието му към обикновени теми. Понякога той я разпитваше за дома си в Нанъли и тя с преливаща от щастие душа отговаряше надълго и нашироко на въпросите му. Никога не се уморяваше да описва старинното имение, парка от диви дървета, старата църква и селцето. Не пропускаше възможността да го посъветва да дойде и събере арендаторите си в дома на своите прадеди.

За нейна изненада сър Филип изпълни съвета й до последната дума и към края на септември пристигна в Нанъли. Не след дълго посети Фийлдхед и първото му гостуване не се оказа и последното. Той заяви (след като приключи със задължителните визити в околността), че никъде другаде не бил намерил такъв приятен подслон, както под масивните дъбови греди на сивия дом в имението Брайърфийлд, който, макар и да бил твърде тесничък и скромен в сравнение с неговия, бил спечелил симпатиите му.

В скоро време вече не му бе достатъчно да седи заедно с Шърли в дъбовата и гостна, където имаше постоянен приток от посетители и той много рядко можеше да се възползува от някой спокоен миг, за да й покаже последните творения на плодовитата си муза. Необходимо му бе да я извежда навън сред свежите ливади, да се разхожда с нея край притихналите води. И тъй като отбягваше да излиза сама с него, той устройваше заради нея излети до своите владения, посещения на великолепната му гора и дори на по-усамотени местенца — усои, прорязвани от водите на Уорф и долинки напоявани от Еър.

Подобно внимание издигна много мис Кийлдар в очите на околните. Пророческата душа на чичо и предчувствуваше прекрасно бъдеще — той вече предвкусваше онзи момент, когато, преметнал крак връз крак, щеше да се покрива с достолепие само при едно небрежно споменаване на своя „племенник баронета“. Сега вече неговата племенница съвсем не му изглеждаше едно „полудяло момиче“ — напротив, очите му виждаха в нея „изключително разумна жена“. В поверителни разговори с мисис Симпсън той я наричаше „една наистина изключителна личност — особена, но неимоверно умна“. Отнасяше се към нея с изключително уважение — почтително се надигаше, за да й отваря или затваря вратите, оставяше лицето си цялото да почервенее и си причиняваше главоболие, докато се навеждаше да вдига от пода ръкавици, кърпички и друга движима собственост, над която тя имаше твърде слаба власт. Сипеше тайнствени шеги за превъзходството на женския ум над мъжката мъдрост, впускаше се в мъгливи извинения за глупавата грешка, която бил извършил по отношение на стратегията и тактиката на „една личност на не повече от сто мили от Фийлдхед“ — с две думи изглеждаше надут като пуяк.

Племенницата му гледаше на неговите действия и приемаше намеците му без особен ентусиазъм — явно не разбираше и половината от това, което те целяха. Когато и бе заявено направо, че е предпочитана от баронета, Шърли не отхвърли възможността той да я харесва, както го харесвала и тя — никога не била предполагала, че един мъж с титла, единствен син на горда и любяща майка, единствен брат на боготворящи го сестри, може да притежава толкова добрина и, общо взето, толкова разум.

И наистина времето доказа, че сър Филип я харесваше. Може би той също бе открил у нея онова „необикновено очарование“, забелязано от мистър Хол. Все по-настойчиво търсеше компанията на Шърли, докато най-сетне честотата, с която правеше това, показа, че вече не е в състояние да се лиши от присъствието й. Някъде по същото време над Фийлдхед започнаха да витаят странни чувства, в някои от стаите на този дом се загнездиха неспокойни надежди и изтощителни опасения. Някои от обитателите на имението често бродеха разтревожени из притихналите поля около къщата. Долавяше се някакво неспокойно очакване, което опъваше нервите.

Едно нещо изглеждаше ясно. Сър Филип не бе човек, който можеше да си навлече нечия омраза — той бе дружелюбен и ако умствените му дарби не бяха чак толкова изявени, то поне бе интелигентен. Мис Кийлдар не можеше да заяви със същата решителност, с която бе заявила за Сам Уин, че чувствата му са притъпени, че вкусовете му — принизени, а обноските — недодялани. Природата му бе чувствителна. Сър Филип питаеше действителна, макар и не твърде проникновена любов към изкуството. Цялото му поведение издаваше истинския английски джентълмен — що се отнася до родословието и до богатството му, и двете, разбира се, далеч надминаваха онова, което Шърли би могла да изисква.

Първоначално външността му бе предизвикала няколко весели, но не и злонамерени забележки от шеговито настроената Шърли. Видът му бе момчешки, чертите — обикновени и дребни, косата — с песъчлив цвят, а ръстът му — не особено висок. Но тя скоро се отказа от шегите си и дори избухваше, ако някой друг подхвърлеше неласкави намеци по този повод. Сър Филип имал „приятно лице“, твърдеше тя, а в сърцето му живеело нещо, което било „много по-добро и от три римски носа, от къдриците на Авесалом[1] или ръста на Саул“. Все пак Шърли пазеше една стрела в резерв за пагубната му поетическа наклонност, но дори и тук не търпеше нечия друга ирония, освен своята собствена.

Накратко казано, нещата бяха стигнали тази точка, която напълно оправдаваше наблюдението, отправено от мистър Йорк към учителя Луис горе-долу по същото време.

— Този ваш брат Робърт май ще излезе или глупак, или луд. Преди два месеца можех да се закълна, че държи птичето в ръцете си. А сега се е грабнал да обикаля страната, стои по цели седмици в Лондон и като се върне, ще се намери в мат. Луис, „В плаването на живота има момент на прилив, който — щом го хванем — понася ни към слава, а — пропуснат — оставя ни за цял живот с кил, заседнал в плитчини и злополуки.“[2] Ако бях на ваше място, щях да напиша това на Робърт и да му го припомня.

— Робърт е имал някакви намерения спрямо мис Кийлдар, така ли? — попита Луис, сякаш чуваше това за пръв път.

— Намерения, които сам му подсказах, и то намерения, които можеше да осъществи, защото тя го харесваше.

— Като съсед?

— Като нещо повече. Виждал съм я да поруменява, стига само някой да спомене името му. Пишете му да си идва у дома. Все пак той е повече джентълмен от онова баронетче там.

— Не ви ли е идвало наум, мистър Йорк, че ако един беден мъж, който се е впуснал в авантюрите на производството, пожелае ръката на някоя богата жена, това може да бъде нахално, дори недостойно?

— О! Ако сте човек на възвишените идеи и префинените чувства — тогава нямам какво да кажа. Аз съм просто един обикновен и практичен човек. И ако Робърт желае да се откаже от този кралски подарък в полза на това младо и глезено аристократче — аз нямам нищо против. На неговите години, на неговото място и с неговите подбуди щях да постъпя другояче. Никакъв баронет, нито херцог или дори принц нямаше да ми отнемат любимата без борба. Ама вие възпитателите сте толкова дълбокомислени хора — човек иска да се посъветва с вас, а пък то все едно да разговаряш с някои свещеник.

Макар Шърли да бе обградена с внимание и ласкателства, тя все пак, изглежда, не се бе разглезила дотам, че да се прости напълно с доброто у себе си. Хорската мълва наистина бе престанала да свързва името й с това на Мур и настъпилото затишие сякаш бе подкрепяно от това, че тя явно бе забравила за отсъствуващия. Но че не го бе забравила съвсем, че все още мислеше за него — ако не с любов, то поне с интерес, — стана ясно като че ли от повишеното внимание, което по това време един внезапен пристъп на болест я накара да засвидетелствува на брата на Робърт, към когото обикновено се бе отнасяла със странно редуващи се хладна сдържаност и хрисима почит — ту минаваше покрай него с цялото достойнство на богата наследница и бъдеща лейди Нанъли, ту го заговаряше така, както свенливите ученички обикновено влизат в разговор със строгите си преподаватели: в един момент надигаше гордо главата си и свиваше алените си устни, ако погледът му срещнеше нейния, а в следващия се свиваше със смирение пред строгия укор в очите му, и то тъй разкаяно, сякаш възпитателят притежаваше силата да налага наказания в случаи на непокорство.

Вероятно Луис Мур се бе разболял от треска, която го повали за няколко дни; навярно се бе заразил в някои от бедняшките домове в околността, които той, хромият му ученик и мистър Хол имаха навика да посрещат заедно. Във всеки случай възпитателят се разболя и след като в продължение на един-два дни се опита да противопостави на болестта единствено мълчаливата си съпротива, бе принуден да легне на легло.

Една вечер той се въртеше неспокойно в неудобното си легло, а Хенри, който не го напускаше ни за миг, вярно бдеше край него, когато едно почукване — твърде леко, за да бъде на мисис Джил или на прислужницата призова младия Симпсън до вратата.

— Как е мистър Мур тази вечер? — попита тих глас откъм тъмния коридор.

— Влезте и вижте сама.

— Спи ли?

— Много бих искал да спи. Елате и поговорете с него, Шърли.

— Той няма да иска.

Но притежателната на гласа пристъпи в стаята и Хенри, забелязал как тя се суети на прага, я хвана за ръката и я поведе към леглото.

На оскъдната светлина фигурата на мис Кийлдар не можеше да се види добре, но все пак личеше, че бе облечена елегантно. На долния етаж се бе събрала неголяма компания, включваща сър Филип Нанъли. В този момент дамите се намираха в гостната, а домакинята им ги бе изоставила за малко, за да посети възпитателя на Хенри. Снежнобялата й рокля, изящните й ръце и шия, златната верижка, която обикаляше врата и потрепваше на гърдите й, излъчваха странна светлина сред сумрака в стаята на болния. Видът й бе смирен и замислен. Тя нежно продума:

— Мистър Мур, как се чувствувате тази вечер?

— Болестта ми не е тежка, а сега съм дори по-добре.

— Чух ви да се оплаквате от жажда — донесох ви малко грозде. Ще опитате ли от него?

— Не, но ви благодаря, че сте се сетили за мен.

— Само едно зрънце.

От пищния грозд, който изпълваше малката кошничка в ръката й, тя откъсна едно зърно и го поднесе към устните му. Той поклати отрицателно глава и извърна поруменялото си лице.

— Но какво друго да ви донеса тогава? Не желаете плодове, макар и да виждам, че устните ви са напукани. Какво ви се пие?

— Мисис Джил ми носи препечен хляб и вода и това ми харесва най-много.

Изминаха няколко минути в тишина.

— Страдате ли? Боли ли ви?

— Съвсем малко.

— От какво се разболяхте?

Тишина.

— Чудя се на какво ли се дължи тази треска. Вие как смятате?

— Много е влажно, може би има и малария. Сега е есен, а този сезон често донася треска.

— Чувам, че често посещавате болните в Брайърфийлд, а също и Нанъли заедно с мистър Хол. Трябва да се пазите — човек не бива да е безразсъдно смел.

— Това ме подсеща, мис Кийлдар, че вероятно е по-добре да не влизате в тази стая и да не се доближавате до това легло. Не мисля, че болестта ми е заразна, и почти не се страхувам (тук на устните му се появи лека усмивка), че може да се заразите. Но защо е необходимо да се подлагате дори и на най-малкия риск? Оставете ме.

— Малко търпение — скоро ще си тръгна. Но ми се иска да направя нещо за вас, преди да ви оставя — дори и някаква съвсем дребна услуга…

— Ще липсвате на гостите си долу.

— Не, мъжете са още на масата.

— Няма да се задържат там дълго — сър Филип Нанъли не е голям почитател на виното и точно в момента го чувам да преминава от трапезарията в гостната.

— Това е някой от прислугата.

— Това е сър Филип, познавам стъпките му.

— Имате остър слух.

— Никога не е бил притъпен, а понастоящем е още по-изострен. Снощи сър Филип бе тук на чай. Чух ви да му пеете някаква песен, която той ви бе донесъл. Чух го, когато си тръгваше в единадесет часа, да ви вика навън, да погледате Вечерницата.

— Вие сте с болезнено изострени възприятия.

— Чух го как целуна ръката ви.

— Невъзможно!

— Напротив. Стаята ми се намира над вестибюла, прозорецът е над входната врата, а рамката му бе малко открехната, тъй като челото ми гореше. Вие прекарахте десет минути на стъпалата пред входа с него — чух разговорът ви, всяка дума от него, чух ви да се сбогувате. Хенри подай ми малко вода.

— Позволи ми аз да му я подам.

Но той се понадигна, за да поеме чашата от младия Симпсън, като по този начин отказа да приеме грижите й.

— Нима нищо не мога да направя за вас?

— Нищо, защото не можете да ми гарантите спокоен сън през нощта, а това е всичко, от което се нужда сега.

— Не спите добре, така ли?

— Сънят ме е изоставил.

— Но нали ми казахте, че не сте много зле?

— Често пъти не спя дори и когато съм напълно здрав.

— Ако бе по силите ми, щях да ви накарам да заспите най-дълбок сън — мирен и спокоен, без никакви сънища.

— Но аз не моля за пълно забвение!

— Тогава онзи сън, който желаете най-много.

— Чудовищна заблуда! Сънят би бил делириум, а самото събуждане — смърт.

— Но желанията ви едва ли са чак толкова неосъществими. Не сте фантазьор, нали?

— Мис Кийлдар, предполагам, че ме смятате за такъв. Но моят характер не е страница от някой моден роман, където всичко е ясно.

— Възможно е… Но този сън — как искам да го докарам до възглавницата ви, да спечеля за вас неговото благоволение. Да взема ли една книга и да ви прочета няколко страници? Мога да отделя половин час.

— Благодаря ви, но не искам да ви задържам.

— Ще чета тихо.

— Нищо няма да излезе. Аз съм прекалено трескав и възбуден, за да мога да понеса един тих, напевен и вълнуващ глас до ухото си. По-добре ще е да си тръгнете.

— Е, добре, ще вървя.

— Без лека нощ?

— О, не, сър, не. Лека нощ, мистър Мур. (Шърли излиза.)

— Хенри, момчето ми, идете да си легнете, време е вече да си починете.

— Сър, ще ми бъде приятно да бдя до леглото ви цяла нощ.

— За което няма абсолютно никаква нужда — положението ми се подобрява. Хайде, вървете.

— Благословете ме, сър.

— Бог да ви благослови, мой най-добър ученико!

— Никога не ме наричате „мой най-скъп на сърцето ми ученик“!

— Не, и никога не ще ви нарека така.

Вероятно мис Кийлдар се засегна от това, че нейният бивш учител отхвърли така категорично грижите й; във всеки случай едно бе сигурно — тя никога вече не му ги предложи отново. Колкото и често леките й стъпки да прекосяваха галерията през деня, те не се спряха повторно до неговата врата, нито пък нейният „напевен и вълнуващ“ глас наруши за втори път тишината в стаята на болния. Всъщност тя скоро престана да бъде стая на болен — здравият организъм на мистър Мур бързо се справи с болестта. След няколко дни той се отърси от нея и възобнови задълженията си на възпитател.

Че „доброто старо време“ все още имаше власт както над учителя, така и над ученичката му, се виждаше от начина, по който той понякога бързо скъсяваше разстоянието, установило се помежду им по нейна вина, и надвиваше гордата й сдържаност с твърда и спокойна ръка.

Един следобед семейство Симпсън бяха излезли на разходка с карета. Шърли, която винаги с готовност се лишаваше от компанията им, бе останала, понеже според думите й имала някаква работа. Работата — съчиняване на няколко писма — бе изоставена още щом портата се затвори след каретата и мис Кийлдар се запъти към градината.

Бе спокоен есенен ден. Ливадите наоколо тънеха в меката позлата на циганското лято. Горите скоро щяха да съблекат златистокафявите си одежди, но все още не искаха да се простят с тях. Теменужените цветове на пирена, поизбелели, но не и повехнали, обагряха хълмовете. Потокът лъкатушеше надолу из клисурата, покрай притихнали брегове. Вятърът не се спускаше да го догони, нито пък свиреше из дърветата наоколо. Градините на Фийлдхед носеха отпечатъка на леко повяхване. По алеите, метени сутринта, отново се посипваха жълти листа. Времето на цветята — и дори на плодовете — бе отминало. Но тук-там някоя ябълка оживяваше листвениците на дърветата или някое самотно цветче се открояваше бледо и крехко на фона на посърналите листа.

Тези самотни цветя, последните издънки на лятото откъсна Шърли, докато замислено се разхождаше сред лехите. Тя тъкмо прикрепяше към колана си едно бледо, лишено от аромат букетче, когато Хенри Симпсън извика името й, накуцвайки откъм къщата.

— Шърли, на мистър Мур ще му бъде приятно да ви види в учебната стая и да послуша как четете френски ако нямате някакво по-неотложно занимание.

Пратеникът предаде заръката с най-обикновен глас, сякаш тя бе нещо съвсем естествено.

— Мистър Мур ли ти заръча да ми предадеш това?

— Разбира се. И защо не? А сега елате и нека още веднъж бъдем заедно както в Симпсън Гроув. В ония дни учебните часове бяха толкова приятни.

Може би мис Кийлдар смяташе, че обстоятелствата са се променили оттогава. Тя обаче не каза нищо и тихо последва Хенри след кратък размисъл.

Когато влезе в стаята, сведе глава в знак на почтително покорство, както бе правила това преди време. После свали бонето си и го закачи до шапката на Хенри. Луис Мур седеше зад писалището си и разгръщаше страниците на една отворена книга, като отбелязваше някои пасажи с молив. Той леко се раздвижи в отговор на поздрава й, но не стана от мястото си.

— Помните ли онази вечер, когато предложихте да ми почетете? — попита той. — Тогава не бях в състояние да ви слушам, но сега вниманието ми е на вашите услуги. Подновените упражнения по френски може да ви бъдат полезни — забелязах, че произношението ви е позанемарено.

— Коя книга да взема?

— Ето ви посмъртните произведения на Сен Пиер[3]. Прочетете няколко страници от „Fragments de I’Amazone“[4].

Шърли седна на стола, който той бе приготвил в близост до своя. Разтворената върху писалището книга бе една и за двамата; къдриците на Шърли се спуснаха толкова ниско, че закриха страницата от погледа му.

— Приберете косите си — каза той.

За момент Шърли не бе съвсем сигурна дали да се подчини на молбата, или да я пренебрегне — в погледа, който тя отправи към лицето на преподавателя си, проблесна лукаво пламъче. Може би ако той я гледаше сурово или плахо, или пък ако на лицето му бе изписана някаква нерешителност, тя щеше да се възпротиви и урокът щеше да свърши в същия този момент. Но Мур само очакваше съгласието й — невъзмутим като мрамор и също толкова студен. Тя прибра къдриците зад ушите си. Добре бе, че лицето й притежаваше приятни очертания и че страните и бяха с кадифения овал на ранната младост, защото, ако бяха лишени от тези смекчаващи нюанси, чертите й можеха да изгубят своето изящество. Но какво значение имаше това в компанията на човек като Мур? Нито Калипсо, нито Евхарис са се опитвали да очароват Ментор, възпитателя на Телемах.

Шърли започна да чете. Езикът й бе отвикнал от френската реч. Запъваше се, четенето вървеше неравно, смущавано от учестен дъх и нарушавано от английско произношение. Тя спря.

— Не мога. Ако обичате, прочетете ми един параграф, мистър Мур.

Тя повтори това, което той й прочете, и й бяха необходими само три минути, за да улови вярното произношение.

— Tres bin[5] — бе одобрителната забележка в края на пасажа.

— C’est presque le francais rattrape, n’est-ce pas?[6]

— Предполагам, че вече не можете да пишете на френски така, както преди?

— О, не! Няма да мога да се справя със съгласуването на времената сега.

— Няма да можете да напишете съчинение на тема „La Premiere Femme Savante“[7]?

— Все още ли помните тази глупост?

— До последния ред.

— Не ви вярвам.

— Мога да ви го повторя дума по дума.

— Ще се запънете още на първия ред.

— Искате да ме проверите ли?

— Искам!

Той започна да рецитира на френски, но ние ще трябва да преведем думите му от страх да не останем неразбрани от някои читатели.

Когато човеците взеха да се умножават на земята и им се родиха дъщери, тогава синовете Божии видяха, че дъщерите човешки са хубави и взимаха си от тях за жени кой каквато си избереше.[8]

Това бе в зората на времето, когато утринните звезди не се бяха скрили и небесният им хор все още не беше замлъкнал.

Тази епоха е тъй далечна, мъглите и росната дрезгавина на зазоряването са я обвили в такъв потулващ воал, че е трудно да се разгадаят обичаите, да се различи пейзажът и да се познае къде се намират тези места. Достатъчно е да се знае, че тогава светът е съществувал, че е бил населен от хора, че човешката природа с нейните страсти, симпатии, скърби и радости е изпълвала планетата и й е вдъхвала живот.

Едно племе си избрало някакво място от глобуса. Към коя раса е принадлежало племето — не е известно, къде се е намирало това място — не е казано. Обикновено говорим за Изтока, когато мислите ни са обърнати към онова време, но кой може да докаже, че тогава не е имало живот и на запад, и на юг, и на север? Има ли нещо, което да докаже обратното на това, че вместо да се засели в палмовите горички на Азия, въпросното племе не се е настанило под дъбовите сенки на някой от островите в нашите европейски морета?

Не си представям песъчливи равнини, нито пък малък, ограден от пясъци оазис. Пред очите ми се появява картината на гориста долина със скалисти склонове, обагрени в тъмнокафяво и покрити с дървета, струпани едно над друго. Тук, на това място, живеят човешки същества, които обаче са толкова малко на брой и се движат по пътеки, скрити под толкова дебели клони, че никой не може нито да ги чуе, нито да ги види. Диви ли са те? Несъмнено. Преживяват с помощта на кривака и лъка — полуовчари, полуловци, чиито стада се скитат свободни като дивеча им. Щастливи ли са? Не, не са по-щастливи от нас. Дали са добри? Не, не са по-добри от нас. Тяхната природа е и наша природа — и двете са човешки. Сред племето има едно същество, което твърде често е нещастно — едно дете, на което съдбата е отнела и двамата родители. Никой не се грижи за него — понякога подхвърлят на осиротялото момиче някоя троха, но по-често я забравят. Рядко я приемат в нечия колиба. Неин дом са хралупата на някой кух дървесен ствол или хладната пещера. Изоставена, пренебрегвана и скитаща, тя живее повече с дивите зверове и птиците, отколкото със себеподобните си. Гладът и студът са нейните другари, а самата тя е обладана от тъга и обградена от самота. Оставена без грижи и без обич, би трябвало да умре — но въпреки всичко тя живее и расте. Зелената природа я приема и й става майка. Храни я със сочни ягоди, със сладки корени и лешници.

Има нещо във въздуха на тази страна, което поддържа огъня на живота. Сигурно има нещо и в нейната роса, която лекува като чудодеен балсам. Умерените й сезони не развихрят страстите и сетивата. Температурата й подтиква към хармония, а бризът и сякаш довява от небето кълновете на чисти помисли и още по-чисти чувства. Формите на скалите и короните на дърветата не са странно причудливи, а багрите на цветята и птиците не са разточително пищни — в цялото величие на тези гори има някакво спокойствие, в цялата им свежест — някаква гальовност.

Изящното очарование, дарено на всяко дърво и цвете, на всяка сърна и гълъб, не е отказано и на човешката рожба. В своята самота тя е израсла стройна и прелестна. Природата е изваяла чертите й с най-тънко длето; изчистените и точни детски очертания са съзрели, недокоснати от обезобразяващите белези на болестите. Кожата й не е загрубяла от суров повей на вятъра, косите й не са повехнали от изгарящо слънце — тялото и блести с ослепителната си белота сред дърветата, разкошните й коси се стелят дълги и лъскави, очите й, незаслепени от необуздани пламъци, искрят в сенките, големи и широко отворени, изразителни и лъчисти. Над тези очи, когато вятърът повдигне косите й, се открива челото, прекрасно и високо, като някаква ясна и откровена страница, върху която знанието, ако то дойде някога, ще може да пише със златни букви. Самотната млада дивачка не е нито зла нито глупава. Тя броди из гората безобидна и замислена, макар че не е лесно да се разбере за какво може да мисли едно толкова неуко момиче.

В една лятна вечер, преди Потопа, останала съвсем сама, тъй като бе изгубила следите на племето си, заминало далеч в неизвестна посока, тя се изкачи по склона на клисурата, за да наблюдава отминаването на Деня и настъпването на Нощта. Избра си за наблюдателница един зъбер с израснал от него дъб, чиито корени, обрасли с трева и мъх, й послужиха за стол. Гъстите клони на дъба я закриляха с балдахин от листа.

Бавно и величествено се оттегляше Денят, цял пламнал в пурпурно зарево и съпроводен от вечерното „сбогом“ на дивите пернати, чиято затихваща песен долиташе откъм гората. След това дойде Нощта, мълчалива като смъртта — вятърът утихна, секна птичата песен. Сега всяко гнездо бе скътало щастливи другари, а елен и кошута спяха блажено и спокойно в леговището си.

Девойката седеше с неподвижно тяло, но с разбунтувана душа. Вълнуваха я по-скоро чувства, отколкото мисли; желания, а не надежди, мечти, а не трезви разсъждения. Чувствуваше безграничната мощ на света, на небето, на нощта. Струваше й се, че е в центъра на всички неща — един малък и забравен атом живот, една искра на духа, пусната небрежно от ръката на великия сътворител, която в момента изгаряше незабелязано и се превръщаше в пепел в тъмното сърце на тази клисура. Тя питаше така ли трябва да изгори и загине, без живата й светлина да стори някаква добрина, без да бъде забелязана, без да бъде нужна — една звезда в иначе беззвездната небесна твърд, която нито един овчар, пътешественик, мъдрец или свещеник не бе избирал за пътеводител, не бе взимал за предзнаменование. Нима може така, искаше да знае тя, когато пламъкът на душата й гореше толкова живо, когато животът й вибрираше тъй вярно, истински и силно, когато нещо в нея се вълнуваше и неспокойно напомняше за дарената от бога сила, настояваше, че тази сила трябва да намери призвание.

Девойката съзерцаваше Небето и Вечерта; Небето и Вечерта също я съзерцаваха. Наведе се, за да подири брега, хълма, реката, разпрострели неясните си очертания в ниското. Природните творения, които попита, до едно й отвърнаха с предсказания — тя ги чу и се развълнува, но не ги разбра. Вдигна опрени една с друга длани над главата си.

„Опора, помощ, утеха — елате!“ — извика тя.

Не долетя никакъв отговор, нито пък имаше кой да се обади.

Девойката почака, паднала на колене и упорито вперила поглед нагоре. Небето остана безмълвно — неумолимите звезди блестяха чужди и далечни.

Най-сетне една от обтегнатите струни на страданието й се отпусна — стори й се, че Нещо там горе се смили, обзе я чувството, сякаш Нещо далечно се бе приближило — счу й се, че Тишината проговори. Това не бе език, нито думи, а само някакъв неопределен звук.

И отново един прекрасен, плътен и извисен тон, един дълбок и нежен звук, подобен на шепота на буря, накара мрака да се развълнува.

И още веднъж — по-силен, по-близък и по-ясен, той мелодично се разнесе наоколо.

И пак един отчетлив глас премина от Небето към Земята.

— Ева!

Ако името на тази жена не бе Ева, то значи тя нямаше име. Тя се надигна.

— Ето ме.

— Ева!

— О, Нощ! (Нима можеше да говори някой друг, освен Нощта?) Тук съм!

Гласът се спусна досами Земята.

— Ева!

— Господи! — извика тя. — Погледни своята слугиня!

Тя изповядваше своя религия — всички племена имаха някаква вяра.

— Идвам — аз, Утешителят!

— Господи, побързай!

Вечерта порозовя, изпълнена с надежда — Въздухът се задъхваше, а Луната, възкачвали се до този момент, застана горе огромна, ала невидима — сиянието забулваше формата й.

— Облегни се на мен, Ева. Ела в обятията ми и се отпусни.

— Отпускам се, о, Невидими, но осезаем за мен! А ти какво си?

— Ева, аз нося живителна струя от Небето. Дъще на Човека, пий от чашата ми!

— Пия. Сякаш най-сладката роса докосва устните ми. Изсъхналата ми душа се съживява, страданието ми се облекчава, за болката и борбата ми настъпва край. А нощта се променя! Гората, хълмът, луната, широкото небе — всичко се променя!

— Всичко се променя и това е завинаги. Отнемам мрака от погледа ти, разчупвам оковите на душата ти! Премахвам пречките по пътя ти и с присъствието си изпълвам празнотата — обявявам за мой изгубения атом на живота, вземам за себе си искрата на духа, горяла до този момент в забрава!

— О, вземи ме! Вземи ме! Това е бог!

— Това е Синът на Бога — този, чийто дъх е разпалил искрата на божествения живот в теб. Затова и жадува да се слее с теб, да ти влее сили, да ти помогне, за да не угасне тази искра безвъзвратно.

— Сине Божи, наистина ли съм твоя избраница?

— Само ти в цялата земя. Видях колко си хубава и разбрах, че ще бъдеш моя. На мен е отредено да спася, подкрепя и лелея това, което ми принадлежи. Познай в мен онзи земен Ангел, наречен Разум.

— Мой славни Годенико! Лъчиста Зора сред нощния мрак! Най-сетне имам всичко, което исках. Осенена съм от прозрение. Тъмната загадка, неясният шепот, които ме преследват още от детинство, са вече разгадани. Ти си Този, когото търсех. Роден от Бога, вземи ме, вземи своята годеница!

— Без свян мога да взема това, което ми принадлежи. Нима от олтара не пратих онзи пламък, който запали цялото същество на Ева? Ела отново на небето, чиято пратеница винаги си била.

Това Присъствие, невидимо, но могъщо, я приюти като агне в стадото. Този глас, нежен, но вездесъщ, отекна в сърцето й като музика. Пред очите и не изплува видение и при все това някакво усещане споходи погледа и ума й, сякаш бе почувствувала спокойствието на кристалночист въздух, силата на волния океан, величието на шествуващи по небето звезди, мощта на отприщени природни сили, вкоренената в земните недра твърдост на безбрежни хълмове и, преди всичко, сякаш бе огряна от блясъка на героична красота, която се втурва победоносно срещу Нощта и прогонва сенките й като някое божествено Слънце.

Това бе годежният час на Разума и Човечеството. Кой ще разкаже историята след съюза им? Кой ще обрисува тяхното блаженство и злочестина? Кой ще разкаже как Онзи, верен на враждата, която бог бе вселил между Него и Жената, чертаеше пъклени планове, за да разруши този съюз или да опетни чистотата му? Кой ще опише дългата борба между Змията и Ангела? И още как Бащата на лъжата успял да влее зло в доброто, гордост в мъдростта, пошлост в славата, болка в блаженството, отрова в страстта? Как „безстрашният Ангел“ се възправил, сражавал и отблъсквал врага? Как отново и отново почиствал измърсената чаша, възвисявал принизеното чувство, направлявал лъжовния порив, откривал спотайващата се отрова, обърквал безочливото изкушение — как пречиствал, опрощавал, наблюдавал и устоявал? Как с помощта на търпението, на силата си, на онази неописуема добродетелност, която бил получил от Бога, неговия творец, този верен Ангел се сражавал за Човечеството в битката през вековете. И как, когато Времето извървяло своя път и в края му застанала Смъртта, препречила с костеливите си ръце портите към Вечността, Разумът все още притискал здраво своята умираща невеста, подкрепял я в последните минути на най-жестоко страдание и победоносно я отнесъл в своя дом — Небето; как я възвърнал, пречистена от грях, на Йехова — нейния Създател; и как най-накрая, пред Ангел и Архангел, окичил главата й с короната на Безсмъртието.

Кой ще съумее да опише всичко това?

— Така и не успях да поправя това съчинение — отбеляза Шърли, когато Мур свърши. — Червеният ви молив го нашари с неодобрителни подчертавания, чието значение напразно се опитвах да проумея.

Тя бе взела един цветен молив от бюрото на учителя я си и рисуваше малки листенца, части от колони и назъбени кръстове по полето на книгата.

— Виждам, че френският може да е полузабравен, но навиците от уроците по френски са останали — каза Луис. — Книгите ми, както и преди са застрашени, когато сте наблизо. Новоподвързаният ми Сен Пиер скоро ще заприлича на моя Расин — със следи от мис Кийлдар на всяка страница.

Шърли пусна молива така, сякаш я бе опарил.

— Кажете ми, какви бяха грешките в това съчинение? — попита тя. — Граматически ли бяха, или имахте нещо против съдържанието му?

— Не съм казвал, че подчертаванията ми показват някакви грешки. Вие просто изложихте своите мисли и аз се въздържах да ви противореча.

— А какво означават тогава?

— Сега това няма значение.

— Мистър Мур — извика Хенри, — накарайте Шърли да повтори някои от нещата, които тя така добре казваше наизуст.

— Ако изобщо помоля за нещо, то това ще бъде „Le Cheval Domple“[9] — каза Мур, докато остреше молива, който мис Кийлдар бе изтъпила докрай.

Тя извърна глава — видя се как шията и откритите й страни, лишени от естественото си прикритие, пламнаха в топлите багри на червения цвят.

— А! Не е забравила, сър — каза възбудено Хенри. — Добре си спомня каква палавница беше.

Една усмивка, на която Шърли не позволи да стане по-широка, накара устните й да потреперят. Тя наведе глава и скри лице наполовина в ръцете си, наполовина в къдрите си, които при навеждането й отново се разпуснаха.

— Наистина бях бунтовница! — отвърна тя.

— Бунтовница! — повтори Хенри. — Да, вие и баща ми се бяхте скарали жестоко и вие не пожелахте да се подчините на никого — нито на него, нито на майка ми, нито на мисис Прайър — на никого. Тогава казахте, че той ви бил обидил…

— Той наистина ме обиди — прекъсна го Шърли.

— И че сте искали веднага да напуснете Симпсън Гроув. Опаковахте си нещата, а татко ги изхвърли от сандъка ви. Мама плака, мисис Прайър също плака. Те и двете бяха застанали и кършеха ръце, като ви умоляваха да имате търпение, а пък вие бяхте коленичили на пода с вашите неща и обърнатия пред вас сандък и приличахте, Шърли… приличахте… е, приличахте на това, което сте, когато изпаднете в някое от вашите непокорни настроения. В подобно състояние чертите ви не са изкривени — тогава те са застинали, но са много красиви. Почти не изглеждате разгневена, а само решителна и освен това сякаш сте готова всеки момент да се втурнете нанякъде. И все пак човек усеща, че ако в такъв час нещо се изпречи на пътя ви, то ще бъде разсечено като от гръм. Татко не издържа и повика мистър Мур.

— Достатъчно, Хенри.

— Не, не е достатъчно. Не зная как мистър Мур се справи, но си спомням само как той намекна на татко, че вълнението ще раздразни подаграта му. След това кротко поговори с дамите и успя да ги отпрати. А после ви каза, мис Шърли, че в такъв момент нямало смисъл от разговори или нравоучения и тъй като подносът с чая тъкмо бил внесен в учебната стая, а той изпитвал жажда, щял да се радва, ако сте оставели опаковането и сте приготвели по чаша чай за него и за мен. Вие дойдохте, но отначало не искахте да разговаряте. Не след дълго обаче се успокоихте и ободрихте. Мистър Мур започна да ни разказва за Европа, за войната и за Бонапарт — неща, за които обичахме да слушаме и двамата. След чая той заяви, че тази вечер никой от нас не трябвало да го напуска и че нямало да ни позволи да му се изплъзнем от погледа, за да не изпаднем в нова беда. Седнахме от двете му страни и бяхме толкова щастливи. Никога не съм прекарвал по-приятна вечер. На следния ден, госпожице, той ви поучава цял час и приключи, като ви даде да учите нещо от Босюе за наказание — „Le Cheval Dompte“. Вие го научихте, вместо да си опаковате багажа, Шърли. Повече никой не чу нищо за бягство. Цяла година след това мистър Мур все ви подкачаше по този повод.

— Тя никога не бе казвала урок с по-голямо въодушевление — присъедини се Мур. — Тогава за пръв път ми достави удоволствието да чуя родния си език без никакъв акцент от устата на едно английско момиче.

— В продължение на месец след това беше сладка като зряла череша — додаде Хенри. — Едно солидно и прочувствено спречкване винаги оставя Шърли в по-добро настроение от това, в което я е заварило.

— Говорите за мен, сякаш не съм тук — отбеляза мис Кийлдар, която все още не бе вдигнала лицето си.

— А сигурна ли сте, че сте тук? — попита Мур. — Имало е моменти след пристигането ми, когато съм се изкушавал да попитам господарката на Фийлдхед дали знае какво е станало с предишната ми ученичка?

— Тя е тук сега.

— Виждам я, при това напълно смирена. Но не бих посъветвал нито Хенри, нито някои други да вярват безусловно на смиреността, която може в един момент да крие поруменялото си лице като някое засрамено малко дете, а в следващия да го вдигне, бледо и високомерно като лика на мраморна Хера.

— Казват, че някога живял човек, който вдъхнал живот на изваяната от него статуя[10]. Други пък може да притежават обратния дар — да превръщат живота в застинал камък.

Мур замълча, преди да отвърне на тези думи. Видът му, станал изведнъж учуден и замислен, казваше: „Странна фраза — какво ли може да означава?“ Той я повъртя из ума си, като разсъждаваше задълбочено и бавно подобно на някой потънал в дебрите на метафизиката немски философ.

— Искате да кажете — проговори най-сетне той, — че някои мъже будят неприязън и по този начин охлаждат доброто сърце.

— Умно! — отвърна Шърли. — Ако подобно тълкувание ви задоволява, тогава можете да му вярвате. Лично мен това не ме интересува.

При тези думи тя надменно повдигна сякаш изваяната си от мрамор глава, точно както я бе описал Луис.

— Вижте метаморфозата! — каза той. — Едва си представих, а ето я вече осъществена — една обикновена нимфа се превръща в недостъпна богиня. Но не трябва да разочароваме Хенри с рецитирането, затова Олимпия ще благоволи да му достави това удоволствие. Да започнем.

— Забравила съм началото.

— Но аз не съм. Паметта ми, макар и малко неуслужлива, е силна. При мен знанията се натрупват заедно с предпочитанията — умът ми съхранява знанията, а чувствата отиват направо в сърцето. А то не е като ранния пролетен филиз без собствен корен, който бързо се разлиства и бързо цъфти, ала повяхва твърде скоро. Внимание, Хенри! Мис Кийлдар се съгласи да ви удостои с благоволението си. „Voyez се Cheval ardent et impetueux[11]…“ — това е началото.

Мис Кийлдар склони да направи опит, но скоро спря.

— Не мога да продължа, докато не го чуя цялото — заяви тя.

— Но то бе заучено толкова бързо — „бързо научено, бързо забравено“ — заключи учителят.

Той изрецитира пасажа бавно и точно, като умишлено подчертаваше всяка дума.

Шърли постепенно надаваше ухо, докато той говореше. Лицето й, до този момент извърнато настрани, се обърна към него. Когато свърши, тя като че ли взе думите от устата му — възприе неговия тон, неговия акцент, предаде паузите, както той ги бе предал, възпроизведе неговия маниер, произношение и изразителност.

Сега бе неин ред да каже желанието си.

— Припомнете си Le Songe d’Athalie[12] — помоли тя — и го кажете.

Той го изрецитира, а тя го повтори. За Шърли бе истинско удоволствие да превръща неговия език в свой. Тя помоли за още рецитации. Старите упражнения по френски бяха възвърнати, а с тях и някогашните учебни дни на Шърли.

Мур бе повторил някои от най-хубавите пасажи от Расин и Корней и бе чул ехото на собствения си дълбок тембър в гласа на девойката, който вярно следваше неговия. „Fe Chene et le Roseau“ — една от най-хубавите балади на Лафонтен, бе изрецитирана, при това много добре, от учителя, а ученичката веднага се възползува от урока. Сега, когато ентусиазмът им се бе развил и двамата бяха обзети от някакво въодушевление, чийто пламък едва ли мажеше да бъде вече подхранван от анемичният дух на френската поезия. Навярно им се искаше да сложат в лумналия огън и някой дъбов дънер от английските дъбрави. Мур отбеляза:

— И това са най-добрите ни произведения! Нямаме нищо по-драматично, по-изразително, по-естествено!

След това той се усмихна и замълча. Като че ли цялото му същество гореше с един спокоен пламък — стоеше пред камината, облегнал лакътя си на полицата над нея и потънал в блажени мисли.

Мракът прогонваше светлината на отминаващия есенен ден. Прозорците на учебната стая — потъмнели от виещи се растения, чиито листа все още не бяха отронени от октомврийския вятър — почти не пропускаха лъч от небето, но огънят пръскаше достатъчно светлина, за да може да се разговаря.

Луис Мур се обърна към ученичката си на френски и тя му отговори, отначало с колеблив смях и разпокъсани фрази. Мур я окуражи, докато я поправяше. Хенри също се включи в урока. Двамата ученици бяха застанали срещу учителя, прегърнати през кръста. Тартар, който след дълго настояване бе пуснат да влезе, сега седеше с мъдър вид в средата на килима, втренчил поглед в искрите, които изскачаха от време на време от недогорелите въглени в червената жарава. Малката компания бе много щастлива, но:

Насладата е мак във зной:

докоснеш ли го, вехне той.

Чу се приглушено трополене на колела по каменната настилка в двора.

— Каретата се връща — каза Шърли. — Сигурно и вечерята е готова, а аз не съм облечена.

Влезе една от прислужниците със свещ за мистър Мур и с чая му. Обикновено за учителя и ученика обедът бе основното ядене за деня.

— Мистър Симпсън и дамите се завърнаха — каза тя. — С тях е и сър Филип Нанъли.

— Как се стреснахте и как потреперя ръката ви, Шърли! — каза Хенри, след като прислужницата спусна кепенците и излезе. — Аз обаче зная защо. Вие също знаете, нали, мистър Мур? Зная, какви са намеренията на баща ми. Този сър Филип е едно много неприятно същество — как ми се искаше да не е тук. Защо сестрите ми и всички други не бяха останала на вечеря в Де Уолдън! Шърли щеше още веднъж да ни приготви чай, мистър Мур, и щяхме да прекараме щастливо вечерта.

Мур заключваше своя Сен Пиер в едно от чекмеджетата на писалището си.

— Значи такъв бе твоят план, момчето?

— Нима не го одобрявате, сър?

— Не одобрявам нищо утопично. Погледнете живота в желязното му лице, впийте поглед в металния лик на действителността. Направете чая, Хенри. Ще се върна след минута.

И той напусна стаята. Шърли направи същото, но през друга врата.

[1] Авесалом (библ.) — син на Давид, известен с необикновено красивите си дълги коси. — Б.пр. ↑

[2] Шекспир, „Юлий Цезар“, действие IV, сцена 3. Превод Валери Петров. — Б.пр. ↑

[3] Жак Анри Бериардин дьо Сен Пиер (1737–1814) — френски писател предромантик. — Б.пр. ↑

[4] „Фрагменти от Амазонка“ (фр.) — Б.пр. ↑

[5] Много добре (фр.) — Б.пр. ↑

[6] Почти напълно си припомних френския, нали? (фр.) — Б.пр. ↑

[7] „Първата учена жена“ (фр.) Героят намеква за пиесата на Молиер „Учените жени“. — Б.пр. ↑

[8] Битие, 6:1. — Б.пр. ↑

[9] „Обязденият кон“ — произведение от френския писател Жак Бенин Босюе (1627–1704). — Б.пр. ↑

[10] Пигмалион се влюбил в прекрасната статуя на момиче, която изваял, и заради неговото благочестие боговете й вдъхнали живот (гр. мит.) — Б.пр. ↑

[11] „Виж този буен, непокорен кон…“ (фр.) — Б.пр. ↑

[12] Сънят на Аталия (фр.) „Аталия“ — трагедия от Расин. — Б.пр. ↑

Глава XXVIII
Фебе

Вероятно Шърли бе прекарала приятна вечер със сър Филип, защото на следващата сутрин слезе долу в едно от най-добрите си настроения.

— Кой ще излезе на разходка с мен? — попита тя след закуска. — Изабела и Гъртруд, ще дойдете ли?

Шърли тъй рядко отправяше подобни покани към братовчедките си, че те се поколебаха, преди да приемат. Майка им обаче даде одобрението си и след като всяка една взе шапката си, триото излезе навън.

Не подхождаше на тези три млади личности да бъдат дълго време заедно — компанията на много малко дами бе по вкуса на мис Кийлдар. Всъщност истинско удоволствие тя изпитваше само от присъствието на мисис Прайър и Каролайн Хелстоун. Бе любезна, внимателна и отзивчива дори и към братовчедките си, но обикновено почти нямаше за какво да разговаря с тях. Обзета от ведро настроение, в това утро обаче тя успя да развлече дори двете мис Симпсън. Без да се отклонява от обичайното си правило да разговаря с тях само на най-обикновени теми, тя направи тези теми изключително интересни — в думите й припламваше искрата на нейния дух.

Коя бе причината за радостта и? Вероятно тя се коренеше в самата нея. Денят не бе слънчев, а просто един обикновен есенен ден — сив, блед и чезнещ. Пътеките през сумрачната гора бяха влажни, въздухът бе тежък, а небето покрито с облаци. При все това душата на Шърли като че ли бе побрала в себе си цялата светлина и лазур на Италия, тъй като усмивката им искреше в сивите й британски очи.

Няколкото наставления, които трябваше да даде на Джон, я позабавиха и братовчедките и се върнаха във Фийлдхед малко преди нея. От раздялата й с тях до влизането й в дома бяха изминали около двадесет и минути; през това време тя поговори с Джон, а след това се поразходи по пътеката край портата. Повикаха я за обед, но тя се извини и се качи горе.

— Шърли няма ли да дойде за обед? — попита Изабела. — Спомена, че не била гладна.

Един час по-късно, тъй като Шърли не се бе показала вън от стаята си, една от братовчедките й се качи при нея. Намери я седнала на пода до леглото, облегнала глава на ръката си.

Бе доста бледа и много замислена, почти тъжна.

— Зле ли ви е? — попита братовчедка й.

— Малко — отвърна мис Кийлдар.

Несъмнено през изминалите два часа у нея бе настъпила доста голяма промяна.

Промяната, чиято причина бе назована с тази единствена дума, не получи по-нататъшно обяснение. Промяната — откъдето и да бе дошла тя — се бе появила само за десет минути, но не отмина бързо като летен облак. Шърли разговаряше, когато се присъедини към приятелите си за вечеря — разговаряше както обикновено. Когато отново я попитаха за състоянието й, тя заяви, че се е възстановила напълно, че всичко било само моментна слабост, едно краткотрайно усещане, за което не заслужавало да се мисли. Но въпреки това у нея се забелязваше някаква промяна.

На другия ден, а и на този след него, след седмица, след две седмици тази нова и особена сянка не напусна лицето й и начина и на поведение. Някаква странна смиреност завладя вида й, движенията й, гласа й. Промяната не бе толкова изразена, че да оправдае прекомерна проява на загриженост от страна на околните, но въпреки това упорито не преминаваше. Витаеше над Шърли като облак, който никакъв повей не можеше да помръдне или разпръсне. Скоро стана ясно, че когато хората край нея обръщаха внимание на тази промяна, Шърли се дразнеше. Нечия забележка най-напред я караше да се затвори в себе си, а ако любопитствуващият продължаваше да настоява, Шърли слагаше край на това с надменен жест. Не е ли болна? Отговорът на този въпрос бе непоколебим: „Не съм.“ Не я ли мъчи нещо? Какво се е случило, та духът и е така помрачен? На това предположение тя отвръщаше с презрителна насмешка: какво искали да кажат с думата „дух“? Но й било известно да притежава дух — нито бял, нито черен, нито розов или пък сив — който да става ту по-светъл, ту по-мрачен. Но сигурно има нещо — толкова е променена. Шърли изразяваше мнение, че имала право да се променя колкото иска. Знаела, че не представлява приятна гледка, но ако желаела да погрознее, защо трябвало другите да се притесняват за това? Но нали все пак трябва да има някаква причина за тази промяна — коя е тя? И тогава Шърли недвусмислено пожелаваше да я оставят на мира.

А после правеше всичко, за да изглежда весела, и се ядосваше на себе си, че не може да успее напълно — когато останеше сама, от устата и се изплъзваха кратки и самобичуващи определения. „Глупачка! Страхливка! — избухваше срещу себе си тя. — Пъзла! Ако ще трепериш, трепери тайно! Трепери там, където никой няма да те види!

Как смееш — питаше тя себе си, — как смееш да показваш слабостта си и да издаваш глупавите си вълнения? Отърси се от тях, издигни се над тях. Ако не можеш да го сториш — скрий ги.“

И Шърли направи всичко възможно, за да ги скрие. Отново стана оживена в компания. Когато се уморяваше от усилията и трябваше да си отдъхне, търсеше самотата. Не самотата на стаята си — не беше присъщо за нея да изпада в униние, затворена между четири стени, — а онази дива самота, която е навън и подир, която тя можеше да препусне върху гърба на кобилата си Зое. Шърли яздеше по половин ден. Чичо й не одобряваше това, но не смееше да се намеси — не бе приятно да се изправиш пред разгневената Шърли дори когато бе здрава и весела, а сега, когато лицето и бе бледо, а големите й очи изглеждаха потънали в орбитите си, в помръкването на този лик и в блясъка на погледа й имаше нещо, което едновременно трогваше и тревожеше. За всички по-далечни познати, които не подозираха промяната в душата й, а виждаха само промяната във външността й, тя имаше един отговор:

— Чувствувам се отлично, нищо ми няма.

И сигурно здравето й бе наред, за да е в състояние да понася капризите на времето, които не я смущаваха ни най-малко. Независимо дали денят бе влажен или слънчев, тих или ветровит, Шърли всеки ден излизаше на езда из бърдото Стилброу, неизменно придружавана от неуморния Тартар, който тичаше до нея с дълги подскоци като истински вълк.

На два или три пъти любителите на сплетни — техните очи са навсякъде: и в килера, и на върха на хълма — бяха забелязали, че вместо да завие при Ръшедж, най-високата част на билото, тя бе продължила до самия град. Нямаше нужда от разузнавачи, за да се разбере целта на ходенето й там. Не остана скрито, че слизаше от коня си пред вратата на някакъв мистър Пирсън Хол, адвокат, роднина на пастора от Нанъли. Този господин и неговите предшественици бяха адвокати на семейство Кийлдар в продължение на цели поколения. Някои хора твърдяха, че мис Кийлдар се е заела с делата на тъкачницата в клисурата, че е загубила пари и е била принудена да ипотекира земята си. Други предполагаха, че се канела да се омъжва и че извършвала необходимите приготовления за това.

Мистър Мур и Хенри Симпсън бяха заедно в стаята за занимания и възпитателят очакваше да чуе урока, който ученикът, изглежда, подготвяше в момента.

— Хенри, побързайте? Следобедът напредва.

— Така ли, сър?

— Разбира се. Още ли не сте готов с този урок?

— Не.

— Не сте даже и почти готов?

— Не съм направил разбор на нито едно изречение.

Мистър Мур вдигна поглед — тонът на момчето бе доста особен.

— Упражнението не е трудно, Хенри. Или пък ако е трудно, елате при мен — ще го направим заедно.

— Мистър Мур, не мога да работя.

— Моето момче, вие сте болен.

— Сър, тялото ми не е по-зле от обикновено, но на душата ми е тежко.

— Затворете книгата. Елате тук, Хари. Елате до камината.

Хари закуцука напред. Учителят го настани в едно кресло. Устните на момчето трепереха, а очите му бяха налети със сълзи. То остави патерицата си на пода, сведе глава и заплака.

— Тази мъка не е причинена от физическо страдание, така ли, Хари? Нещо ви терзае — кажете ми какво е то?

— Сър, изпитвам такава мъка, каквато не ме е връхлитала никога преди. Искам да получа някакво облекчение, защото не мога да понасям повече тези терзания.

— Може би ако поговорим за това, ще изпитате някакво облекчение? Коя е причината? За кого става дума?

— Причината, сър, е Шърли, става дума за нея.

— Така ли?… Намирате ли я променена?

— Всички, които я познават, я намират променена. И вие също, мистър Мур.

— Не сериозно, не. Не виждам никаква промяна, която да не може да се оправи за няколко седмици при едно благоприятно развитие на нещата. Освен това не трябва да пренебрегваме нейните думи, а тя твърди, че е добре.

— Точно това е, сър — докато тя твърдеше, че била добре, й вярвах. Когато бивах тъжен, когато не бе край ме, нейното присъствие веднага ме съживяваше. А сега…

— А сега, Хари?… Казала ли ви е нещо? Вие двамата бяхте заедно в градината близо два часа тази сутрин — видях как тя ви говореше, а вие я слушахте. Вижте какво, мой драги Хенри! Ако мис Кийлдар ви е казала, че е болна, и ви е помолила да го пазите в тайна — не се подчинявайте. За нейно добро признайте всичко! Говорете, момчето ми!

— Тя да каже, че е болна! Предполагам, сър, че дори и да умира, тя пак ще се усмихва и ще твърди: „Нищо ми няма.“

— А какво сте научили тогава? Какви нови обстоятелства?…

— Научих, че току-що е направила завещанието си.

— Направила е завещанието си?

Учителят и ученикът се умълчаха.

— Тя ли ви каза това? — попита Мур, след като бяха изминали няколко минути.

— Каза ми го доста бодро, а не като нещо злокобно, както аз го възприех. Каза ми, че съм бил единственият човек, освен адвоката й, Парсън Хол, освен мистър Хол, освен мистър Хелстоун и мистър Йорк, който узнал за това. На мен желаела специално да разясни какво предвиждало завещанието й.

— Продължавайте, Хари.

— „Защото…“ — ми каза тя, като ме погледна с красивите си очи — о, колко са красиви те, мистър Мур! Обичам ги! Обичам я! Тя е моята звезда! Небето няма права над нея! Тя е прекрасна в този свят и е създадена за този свят. Шърли не е ангел, а е човек и трябва да живее с хората. Няма да я дадем на ангелите! Мистър Мур, ако някой от „божите синове“, с криле, широки и ясни като небето, сини и шумящи като морето, се спусне, пленен от красотата й, за да я грабне, трябва да му попречим! Ще го направя, макар и да съм само едно сакато момче.

— Хенри Симпсън, продължавайте, като ви казвам.

— „Защото — каза тя — ако не съм направила завещание и умра преди теб, Хари, цялото ми имущество ще бъде за теб. Но аз не възнамерявам това да бъде така, макар че то би се понравило на баща ти. Ти — каза тя — ще получиш цялото негово имение, което е голямо, по-голямо от Фийлдхед. Сестрите ти няма да получат нищо, за това им оставям малко пари, макар че не изпитвам, към двете, взети заедно, дори и половината от любовта, която изпитвам към една-единствена къдрица от твоята руса коса.“ След тези думи тя ме нарече „моят любимец“, като ми позволи да я целуна. После ми каза, че е оставила пари и на Каролайн Хелстоун, и че този дом с цялата покъщнина и книги, завещава на мен, тъй като не искала старото фамилно имение да се отдели от собствения й род. Остатъка от състоянието си, възлизащо на около дванадесет хиляди лири, без да се смятат парите за сестрите ми и за мис Хелстоун, не на мен, понеже вече съм бил богат, а на един благороден човек, който щял да ги използува, най-добре от всички. Един човек, каза тя, който бил едновременно и нежен и храбър, силен и милостив, човек, който не се биел в гърдите заради набожността си, но в чието сърце, тя била уверена в това, тайнството на вярата било чисто и неосквернено пред бога. Духът на любовта и утехата бил с него — не оставял сираците и вдовиците в беда и страдал от светската суета. След това братовчедка ми попита: „Одобряваш ли постъпката ми, Хари?“ Не успях да й отговоря, защото ме задавиха сълзи, както и сега.

Мистър Мур предостави на ученика си един миг, за да се пребори с чувствата си, а след това попита:

— Какво друго каза тя?

— Когато изразих пълното си съгласие с условията на завещанието й, Шърли ми каза, че съм бил щедро момче и че се гордеела с мен. „А сега — добави тя, — в случай че стане нещо, ти ще знаеш какво да отвърнеш на злобата, когато тя дойде и започне да ти нашепва лоши неща в ухото, да ти внушава, че Шърли те е измамила и че не те е обичала. Ти ще знаеш, че съм те обичала, Хари, че никоя сестра не би могла да те обича повече, мое съкровище.“ Мистър Мур, сър, когато си припомня гласа й; когато пред очите ми изплува нейният лик, сърцето ми започва да бие така силно, сякаш иска да изхвръкне от гърдите ми. Тя може да отиде на небето преди мен — ако бог го пожелае, значи така ще стане, — но остатъкът от живота ми (а той няма да е дълъг и сега това ме радва) ще бъде едно кратко, целенасочено и обмислено движение по отъпканата от нея пътека. Мислех да вляза в семейната гробница преди нея, но ако се случи обратното, поставете ковчега ми до този на Шърли.

Мур му отвърна с дълбоко мълчание, което бе в странен контраст с тревожното оживление на момчето.

— Грешите и двамата и така само си вредите. Падне ли веднъж върху младостта сянката на някакъв мрачен ужас, тя си представя, че никога вече няма да зърне слънчевата светлина; мисли си, че първата сполетяла я беда ще продължи цял живот. Какво още каза Шърли? Нещо друго?

— Уредихме два-три семейни въпроса на четири очи.

— И какви бяха те, ако не е тайна?

— Но, мистър Мур, вие се усмихвате. Аз не мога да се усмихвам, когато виждам състоянието на Шърли.

— Моето момче, аз рядко се вълнувам, не притежавам душата на поет, но пък имам достатъчно житейски опит. Виждам нещата такива, каквито са, докато за вас те все още крият неизвестности. Кажете ми какви са тези семейни въпроси.

— Тя само ме попита, сър, дали се считам повече Кийлдар, отколкото Симпсън, и аз й отвърнах, че съм Кийлдар до дъното на душата си и до мозъка на костите си. Тогава тя каза, че е доволна от това, понеже освен нея аз съм бил единственият жив Кийлдар в Англия. След това постигнахме съгласие по някои въпроси.

— Например?

— Например, сър, че ако доживея да наследя имението на баща си, ще приема името Кийлдар и ще направя Фийлдхед моя резиденция. Казах, че ще се нарека Хенри Шърли Кийлдар, и ще го сторя. Нейното име и домът й имат вековна история, докато Симпсън и Симпсън Гроув са от вчера.

— Хайде, хайде, все още никой от вас не се е запътил към небето. За вас двамата храня най-добри надежди при вашите горди натури — двойка новоизлюпени орлета. А сега ми кажете, какво заключение си правите от всичко, което ми разказахте? Слушам ви.

— Че Шърли си мисли, че ще умре.

— Спомена ли тя нещо за здравето си?

— Нито веднъж. Но ви уверявам, че тя линее — ръцете й са съвсем отслабнали, а също и страните й.

— Оплаквала ли се е някога на майка ви или на сестрите ви?

— Никога. Смее се, когато някой я попита. Мистър Мур, тя е странно същество — в нея има нещо толкова красиво, толкова детско. Не прилича по нищо на мъжете, не е амазонка и въпреки това отминава с гордо вдигната глава помощта и съчувствието.

— Знаете ли къде е в момента Хенри? В къщата ли е, или е на езда?

— Не може да бъде навън, сър, — вали силен дъжд.

— Вярно. Но това не е гаранция, че в този момент тя не се носи в галоп над Ръшедж. Напоследък изобщо не позволява на времето да се превърне в пречка за ездата й.

— Нали си спомняте, мистър Мур, колко влажно и ветровито бе миналата сряда? Толкова лошо време наистина, че Шърли не позволи Зое да бъде оседлана, а в тази буря, която тя сметна твърде силна за кобилата си, Шърли излезе да се разхожда пеш. В този следобед отиде почти до Нанъли. Попитах я, когато се върна, не се ли страхува, че може да настине. „Невъзможно — отвърна ми тя, — това би било прекалено голямо щастие за мен. Не зная, Хари, струва ми се, че най-доброто, което може да ми се случи, е да ме хване една хубава настинка и да си отида като християнка.“ Виждате колко е безразсъдна, сър.

— Наистина безразсъдна! Идете и я намерете. И ако имате възможност да поговорите с нея, без да привлечете нечие внимание, помолете я да дойде тук за малко.

— Добре, сър.

Той грабна патерицата си и понечи да тръгне.

— Хари!

Момчето се върна.

— Не предавайте молбата ми официално. Използувайте такива думи, каквито бихте използували в предишните дни, за да я повикате в учебната стая.

— Разбирам, сър. Така има по-голяма вероятност да се подчини.

— И, Хари…

— Сър?

— Ще ви повикам, когато имам нужда от вас. Дотогава сте свободен от занимания.

Момчето излезе. Останал сам, мистър Мур се надигна от писалището си.

„Мога да бъда хладнокръвен и надменен с Хари — каза той. — Мога да махна с лека ръка на опасенията му и да погледна «от висотата на положението си» на младежкия му плам, на него поне мога да говоря, като че ли в очите ми и двамата са деца. Трябва да разбера дали ще съумея да изиграя същата роля и пред нея. Помня мига, когато почти бях забравил тази роля, когато объркването и смирението заплашваха да ме пречупят с нежната си тирания, когато езикът ми се запъна и аз за малко щях да захвърля маската и да застана пред нея не като учител, о, не, а като нещо съвсем друго. Надявам се, че никога няма да се превърна в глупак — сър Филип Нанъли може да се изчервява, когато срещне погледа й, може да си позволи удоволствието да бъде смирен, може дори, без да се излага на позор да остави ръката си да трепери, когато докосва нейната. Но ако някой от нейните фермери се окаже влюбчив и сантиментален, това би означавало, че той се нуждае от усмирителна риза. Досега винаги съм се справял добре. Тя е седяла до мен, но аз не съм потръпвал — ни на йота повече от това писалище. Посрещал съм погледите и усмивките й като… учител, какъвто всъщност съм. Ръката й не съм докосвал никога — не ми се е случвало да се подложа на това изпитание. Не съм неин фермер или лакей, никога не съм й бил ратай или слуга. Но съм беден и това ме задължава да се боря за собственото си достойнство, да не отстъпвам нито частица от него. Какво искаше да каже със загатването си за студените хора, които превръщали плътта в мрамор. Тези думи ми харесаха — сам не зная защо, а и не бих попитал, никога не съм си позволявал да проявявам видим интерес нито към думите, нито към израза на лицето й. Ако го правех, щях понякога да забравям здравия разум, за да повярвам в романтиката. Има моменти, когато някакво странно и потайно опиянение се прокрадва във вените ми, но няма да го насърчавам, няма да се опитвам да го задържа в паметта си. Решен съм, докато това е възможно, да си запазя правото да повторя заедно е апостол Павел: «Не съм луд, но говоря думи на истина и на здрав разум».“[1]

Той спря и се заслуша.

Ще дойде ли, или не? Как ли ще възприеме молбата ми? Наивно или с пренебрежение? Като дете или като кралица? Природата й съчетава и двете. Ако дойде, какво да й кажа? Как да обясня защо съм си позволил да я повикам? Да й се извиня ли? Бих могъл да го направя, и то най-смирено; но дали едно извинение ще отговаря на положението, което е отредено на двама ни в този случай? Аз трябва на всяка цена да се държа като учител — в противен случаи… Чувам да се отваря врата.

Той зачака. Измина много време.

„Тя ще откаже. Хенри я умолява да дойде, а тя отказва. Моята молба е проява на дързост в очите й — но нека само дойде, тогава ще й докажа обратното. Бих искал да бъде малко опърничава, това ще ме направи по-твърд. Предпочитам да я виждам в бронята на гордостта, с оръжието на насмешката. Презрението й прогонва моите мечти и ми възвръща боеспособността. Една-единствена подигравка в погледа й или пък изречена от устните й е в състояние да влее сила във всеки мой нерв, във всяка моя жила. Чувам приближаващи стъпки, които не са на Хенри…“

Вратата се отвори и мис Кийлдар влезе в стаята. Молбата, както изглежда, я бе заварила да бродира, защото в ръката си все още носеше иглата и ръкоделието си. Този ден не бе излизала на езда и явно го бе прекарала в уединение. Бе облечена в спретнатата си домашна рокля и копринена престилка. Това не бе предводителката на амазонките от полята, а една кротка къщовница, чието място е до камината. Мистър Мур бе изцяло господар на положението. Той можеше да се обърне към нея със строг език и хладно държане. И вероятно щеше да постъпи точно така, ако тя бе проявила дързост. Но Шърли никога не бе изглеждала по-унила — някаква младежка свенливост тегнеше върху клепачите й и забулваше страните й. Учителят стоеше смълчан.

Тя се спря по средата между вратата и писалището му.

— Викали сте ме, сър?

— Позволих си да ви повикам, мис Кийлдар… тоест да ви помоля за кратък разговор.

Тя чакаше, като в същото време продължаваше да бродира.

— Да, сър (без да вдигне поглед), за какво става дума?

— Първо седнете. Темата, която ще подема, изисква известно внимание. Едва ли имам някакво право да се впускам в нея. Може би трябваше да ви се извиня, а може би никакво извинение не би ме оневинило. Волността, която си позволих, се дължи на един разговор с Хенри. Момчето е загрижено за здравето ви — всички ваши приятели са разтревожени. Бих желал да поговорим именно по този въпрос.

— Аз съм съвсем добре — отвърна кратко тя.

— И все пак сте променена.

— Това няма значение за никого, освен за мен. Ние всички се променяме.

— Ще седнете ли? Преди известно време, мис Кийлдар, аз имах някакво влияние над вас — останало ли е нещо от него? Мога ли да считам, че това, което казвам, не се приема като проява на дързост?

— Дайте ми да чета нещо на френски, мистър Мур, мога дори да опитам някое упражнение от латинската граматика, но нека обявим примирие по всички въпроси на здравето.

— Не, не — точно сега е моментът да поговорим по тези въпроси.

— Говорете тогава, но не избирайте мен за тема — аз съм здрава.

— Не смятате ли за погрешно да твърдите и да повтаряте нещо, което не отговаря на истината?

— Уверявам ви, че съм добре. Нито кашлям, нито нещо ме боли, нито пък страдам от треска.

— Да не би да ме заблуждавате? Това ли е самата истина?

— Самата истина.

Луис Мур я погледна загрижено.

— Самият аз — каза той — не мога да открия някакви признаци на болест. Но защо тогава сте толкова променена?

— Нима съм променена?

— Ще се опитаме да открием доказателството.

— Как?

— Първият ми въпрос тогава е: спите ли както преди?

— Не, но не защото съм болна.

— Храните ли се с апетит както преди?

— Не, но не защото съм болна.

— Спомняте ли си този малък пръстен, прикрепен към ланеца на часовника ми? Той е на майка ми и е твърде малък, за да може да премине през ставата на малкия ми пръст. Много пъти сте ми го открадвали на шега — някога той ставаше на показалеца ви. Опитайте сега пак.

Тя се подчини, но пръстенът се отърколи от измършавялата малка ръка. Луис го вдигна и отново го сложи на ланеца. По разтревоженото му лице изби руменина. Шърли каза:

— Не е, защото съм болна.

— Не само че сте загубили съня, апетита и част от теглото си — продължи Мур, — но и духът ви вече не е тъй бодър. Освен това в погледа ви се чете някакво нервно вълнение, а в поведението ви личи безпокойство — преди не ви мъчеха подобни неща.

— Мистър Мур, да спрем дотук. Попаднахте точно в целта — изнервена съм. А сега да поговорим за нещо друго. Какво влажно време! Постоянно вали!

— Вие изнервена! О, да, ако мис Кийлдар е изнервена това не е без причина. Позволете ми да я открия. Позволете ми да погледна по-отблизо. Заболяването не е физическо — подозирах това. То дойде просто за миг. Зная в кой ден стана това. Забелязах промяната. Болката ви е душевна.

— Съвсем не. Изобщо не става въпрос за нещо толкова възвишено — просто нерви. О, да оставим тази тема.

— Само когато я изчерпим, а дотогава — не. Когато човек е обзет от нервно безпокойство, той трябва да сподели тревогата си с някого, за да може тя да се разсее. Бих искал да притежавам дарбата да убеждавам — тогава щях да ви склоня да говорите с желание. Струва ми се, че изповедта във вашия случай е наполовина равна на изцеление.

— Не — отвърна рязко Шърли. — И аз бих искала това да е възможно, но се страхувам, че не е.

Тя прекрати работата си за момент и седна. Опря лакът на масата, а след това облегна глава на ръката си. Мистър Мур имаше вид на човек, уверен, че е налучкал вярната посока по този труден път. Последните и думи съдържаха в себе си важно признание — след тях тя вече не можеше да твърди, че нищо не я измъчва.

Учителят й позволи да си отдъхне и да помисли няколко минути, преди да поднови атаката си. По едно време устните му понечиха да се отворят, но след като разсъди, реши, че е по-добре да удължи паузата. Шърли вдигна поглед към него — ако в този миг той бе проявил някакво неразумно чувство, може би резултатът щеше да бъде упорито и продължително мълчание. Но Мур изглеждаше спокоен, силен и уверен.

— По-добре да кажа на вас, отколкото на леля си — каза тя, — на братовчедките си, или пък на чичо си. Те всички ще вдигнат такава олелия, а аз се страхувам именно от нея, страхувам се от тревогата, от суматохата, от последиците. С две думи — никога не съм обичала да бъда център на някой малък домашен водовъртеж. Можете ли да понесете една малко неприятна изненада.

— Дори доста неприятна, ако е необходимо.

Нито един мускул не трепна по лицето на мъжа, но голямото му сърце биеше лудо дълбоко в гърдите му. Какво щеше да му каже тя? Нима се бе случила някоя непоправима беда?

— Ако мислех, че е правилно да дойда при вас, нямаше да пазя това в тайна нито за миг — продължи тя. — Щях да ви го кажа веднага и да потърся съвет.

— Защо да не е било правилно да дойдете при мен?

— Може да е било — не искам да кажа това. Но не бях в състояние да го направя. Струваше ми се, че нямах право да ви тревожа — нещастието засягаше само мен и исках да го запазя в тайна, но това се оказа против желанието на околните. Повтарям ви — мразя да съм обект на загрижено внимание или пък тема на тукашните клюкарки. Освен това всичко може да мине без последици, един бог знае!

Макар и крайно напрегнат, Мур не поиска незабавно обяснение. Той не позволи на нито един жест, поглед или слово да издаде нетърпението му. Неговото спокойствие се предаде и на Шърли. Увереността му вдъхна кураж и на нея.

— Най-обикновените неща могат да имат най-необикновени последствия — отбеляза тя, като свали една гривна от китката си, а след това откопча ръкава си, повдигна го нагоре и добави: — Погледнете тук, мистър Мур.

Шърли му показа някакъв белег на бялата си ръка — една доста дълбока, макар и вече зараснала вдлъбнатина, нещо между изгаряне и порязване.

— Не бих показала това на никого от Брайърфийлд, освен на вас, защото само вие можете да го приемете спокойно.

— Несъмнено в този малък белег няма нищо обезпокояващо — но историята му ще обясни повече.

— Колкото и да е малък, той ме лиши от сън и спокойствие, заради него отслабнах и изгубих ума си, защото този дребен белег ме накара да очаквам в недалечното бъдеще най-ужасното…

Ръкавът бе спуснат на мястото си, а гривната — отново доставена на ръката.

— Знаете ли, че ме подлагате на изпитание? — каза Мур с усмивка. — По природа съм търпелив, но пулсът ми започва да се ускорява.

— Каквото и да стане, вие ще ми помогнете, мистър Мур. Ще ми дадете опората на своето самообладание и няма да ме оставите на милостта на подплашените страхливци, нали?

— Не мога да ви обещая нищо сега. Разкажете ми първо историята, а след това искайте каквото ви е необходимо.

— Историята е много кратка. Един ден, преди около три седмици, излязох на разходка с Изабела и Гъртруд. Те се върнаха у дома преди мен, защото аз поизостанах, за да поговоря с Джон. След като го оставих, се поразходих по пътеката, където всичко бе много спокойно и потънало в сянка. Бях се уморила да бъбря с братовчедките си и не бързах да се присъединя към тях. Както си стоях облегната о колоната на портата, потънала в щастливи мисли за бъдещия си живот — понеже нея сутрин нещата бяха започнали да поемат пътя, по който отдавна бях очаквала да тръгнат…

„А! Предната вечер с нея е бил Нанъли!“ — помисли си Мур.

— Чух някакво запъхтяно дишане. Някакво куче тичаше към мен по алеята. Познавам повечето от кучетата в околността. Това бе Фебе, един от женските пойнтери на мистър Сам Уин. Бедното същество бягаше с наведена глава и с изплезен език — изглеждаше тъй, сякаш е била бита, цялата бе ожулена и в рани. Повиках я. Мислех да я примамя до дома и да я напоя и нахраня. Сигурна бях, че е пострадала — често пъти мистър Сам жестоко бие пойнтерите си. Тя бе прекалено объркана, за да ме познае, и когато се опитах да я погаля по главата, се извърна и зъбите й се впиха в ръката ми. Ухапа ме до кръв, а след това избяга, като дишаше тежко. Само след миг дотича пазача на мистър Уин с пушка в ръка. Попита ме дали не съм виждала Фебе. „По-добре вържете Тартар, госпожице — каза той, — и кажете на хората си да стоят у дома. Тръгнал съм подир Фебе, за да я застрелям, а конярят мина по друг път, та дано я пресрещне. Побесняла е.“

Мистър Мур се облегна назад и кръстоса ръце на гърдите си. Мис Кийлдар отново насочи вниманието си към парчето коприна и продължи да нашива върху него венец от теменужки.

— И вие не казахте това на никого, не потърсихте помощ, нито лек — не дойдохте дори при мен?

— Стигнах до вратата на учебната стая, но там куражът ме напусна. Предпочетох да премълча случилото се.

— Защо? Какво повече мога да желая аз на този свят, освен да ви бъда полезен с нещо?

— Нямах право.

— Чудовищно! И не сторихте нищо?

— Напротив. Влязох направо в помещението за пране, където прислужниците гладят почти през цялата седмица, тъй като вкъщи има толкова много гости. Докато те бяха заети с диплене и колосване, аз извадих една пръчка за набиране на дантела от огъня, опрях нажежения й връх в ръката си и натиснах с всичка сила. Желязото обгори малката рана. След това се качих горе.

— И не издадохте нито стон?

— Не мога да си спомня. Чувствувах се много нещастна. Струва ми се, че бях лишена, от каквато и да е твърдост или присъствие на духа — в главата ми бе истински хаос.

— Но затова пък държането ви бе истински пример за самообладание. Спомням си, че по време на целия обед се вслушвах, за да доловя някакво движение от стаята ви на горния етаж, но всичко бе тихо.

— Седях на пода до леглото и ми се искаше Фебе да не ме бе ухапала.

— И то сама! Обичате самотата.

— Простете ми.

— И презирате съчувствието.

— Така ли мислите, мистър Мур?

— Със силния си характер вие сигурно не чувствувате нужда от помощ, от съвет, от компания.

— Така да бъде, щом това ви харесва.

Тя се усмихна. Започна внимателно и бързо да бродира, но под миглите й се появи някаква искрица, после нещо проблесна, а след това оттам капна една сълза.

Мистър Мур се наведе напред към писалището, помръдна стола и промени позата си.

— Ако не е така — попита той с някакъв нов и мек оттенък в гласа си, — тогава как е?

— Не зная.

— Знаете, но не искате да го кажете — искате да заключите всичко в душата си.

— Защото не заслужава да го споделя.

— Защото никой не може да ви даде онази висока цена, която искате за доверието си. Никой не е толкова богат, за да го откупи. Никой не притежава достойнството, ума и силата, които вие изисквате от вашия съветник. В Англия няма рамо, на което да отпуснете ръка за подкрепа, а още по-малко гръд, където ще позволите да се прислони главата ви. В такъв случай, разбира се, че ще живеете сама.

— Мога да живея сама, ако е необходимо. Но въпросът е не как да живея, а как да умра сама. Това ме измъчва много повече.

— Боите се от действието на вируса… Изправена сте пред смътната заплаха на една кошмарна участ?

Тя кимна в знак на съгласие.

— Безпокоите се съвсем по женски.

— Само преди две минути ме похвалихте за силния ми характер.

— Постъпвате като жена. Ако погледнем цялата случка по-отблизо и я обсъдим хладнокръвно, ще се окаже, сигурен съм в това, че изобщо не съществува никаква опасност за вашия живот.

— Амин! Имам огромно желание да живея, ако това е угодно на бога. Намирам живота прекрасен.

— Как може да бъде другояче с вашите дарби и природа? Наистина ли очаквате, че ще ви хване бяс и ще умрете в страшни мъки?

— Да, очаквам го и се страхувам. Но в момента не се страхувам от нищо.

— Нито пък аз за вас. Съмнявам се дали и най-малката частица на този вирус се е смесила с кръвта ви. Но дори и да е така, позволете ми да ви уверя, че при вашата младост и здраве нищо няма да ви се случи. Що се отнася до останалото, ще се постарая да разбера дали наистина кучето е било бясно. Уверен съм, че не е било.

— Не казвайте на никого, че ме е ухапало.

— А и защо трябва, след като съм сигурен, че ухапването е било толкова безвредно, колкото и порязването с това ножче за острене на моливи? Успокойте се. Ето аз съм спокоен, макар вашият живот да ми е толкова скъп, колкото и собствената ми надежда за вечно блаженство. Повдигнете лицето си.

— Защо, мистър Мур?

— Искам да видя дали сте се ободрили. Оставете ръкоделието си и вдигнете глава.

— Ето…

— Погледнете ме. Благодаря. Е, разсея ли се облакът?

— Не се боя от нищо.

— Върнаха ли се мислите ви в своята слънчева страна?

— Спокойна съм, но искам да ми обещаете нещо.

— На вашите заповеди.

— Знаете, че ако се случи най-лошото, което очаквам, не ще ме оставят да дишам от прекалени грижи. Не се усмихвайте — ще го направят, винаги постъпват така. Чичо ми ще изпадне в ужас, ще се разтрепери, ще прибегне до необмислени постъпки. Нищо по-разумно няма да му дойде на ума. Никой у дома, освен вас няма да запази самообладание. Моля ви, обещайте ми да ме подкрепите, да държите на разстояние мистър Симпсън, да не позволявате на Хенри да се доближава, за да не го нараня. На всяка цена се погрижете и за себе си — но аз няма да ви причиня нищо лошо, сигурна съм, че няма да го направя. Заключете вратата на стаята ми, за да не могат да влязат лекарите — изгонете ги, ако успеят да се вмъкнат. Не позволявайте нито на младия, нито на стария Мактърк да ме докоснат с пръст, нито пък на колегата им мистър Грейвс. И най-накрая, ако не мога да бъда усмирена, дайте ми с вашата собствена ръка някой силен опиат — такава доза лауданум, която да свърши работа. Обещайте ми да го направите!

Мур стана от писалището си, за да се ободри с няколко обиколки из стаята. Спря пред стола на Шърли, наведе се над нея и каза с нисък, многозначителен глас:

— Обещава ви всичко, за което ме молите — без ни най-малко колебание.

— Ако възникне нужда от помощта и женска ръка, повикайте икономката ми, мисис Джил. Нека тя се погрижи за тялото ми, ако умра. Привързана е към мен. Лъгала ме е много пъти и аз много пъти съм й прощавала. Сега ме обича и не би ме измамила дори и с една карфица — доверието ми я направи честна, а отзивчивостта ми — добросърдечна. Днес вече мога да се доверя на нейната честност, кураж и обич. Нея можете да повикате, ала дръжте добрата ми леля и плашливите ми братовчедки надалеч. Дайте ми дума още веднъж, моля ви.

— Обещавам.

— Вие сте добър — каза тя, вдигнала поглед към него, докато той се надвесваше с усмивка над нея.

— Така ли? Това успокоява ли ви?

— Страшно много.

— Ще бъда с вас, само аз и мисис Джил, и в най-страшните минути, когато ще бъдат необходими спокойствие и вярност. Няма да позволя намесата на никаква прибързана или плашлива ръка.

— И въпреки това ме мислите за дете?

— Да.

— А! Значи ме презирате.

— Нима презираме децата?

— Всъщност не съм толкова силна, не се гордея толкова много със силата си, както си мислят хората, мистър Мур, нито пък се отнасям с такова пренебрежение към съчувствието. Но когато ме налегне някаква мъка, боя се да я споделя с тези, които обичам, за да не ги заболи. А не мога да стигна дотам, че да се оплаквам на тези, които са ми безразлични. Все пак не трябва да ми се присмивате, че се държа като дете, защото, ако бяхте толкова нещастен, колкото бях аз през последните три седмици, вие също щяхте да търсите някой приятел.

— Всеки от нас има нужда от приятел, не е ли така?

— Всеки от нас, който носи нещо добро в себе си.

— Вие имате Каролайн Хелстоун.

— Да… А вие имате мистър Хол.

— Да… А мисис Прайър е мъдра и добра жена, тя може да ви даде съвет, когато имате нужда от такъв.

— Вие пък си имате брат — Робърт.

— При всяко залитане надясно можете да се облегнете на преподобния Матюсън Хелстоун, бакалавър, а при всяка погрешна стъпка наляво имате до себе си мистър Хайрам Йорк, ескуайър. Всеки един от тези старейшини ви отдава нужната почит.

— Никога не съм виждала мисис Йорк да се отнася така майчински към някой друг млад човек, както към вас. Не зная как сте спечелили сърцето й, но към вас е по-нежна, отколкото към собствените си синове. Освен това имате и сестра си Хортенз.

— Излиза, че и двамата сме добре осигурени.

— Така излиза.

— Колко благодарни трябва да бъдем тогава!

— Да.

— Колко доволни!

— Да.

— Що се отнася до мен, в този момент съм почти доволен и много благодарен. Благодарността е божествено чувство — тя изпълва сърцето, но не до пръсване; стопля го, но не до високата температура на треската. Обичам да вкусвам от блаженството по малко — ако го погълна набързо, няма да усетя аромата му.

Поставил ръце върху облегалката на креслото, където седеше мис Кийлдар, Мур наблюдаваше как изпод бързите й пръсти расте венецът в зелено и виолетово. След продължителна пауза той отново попита:

— Разпръсна ли се сянката изцяло?

— Напълно. Шърли отпреди два часа и Шърли сега — това са две съвсем различни същества. Струва ми се, мистър Мур, че мъката и страхът, отглеждани скритом, растат като децата на Титана[2].

— И няма повече скритом да изпитвате подобни чувства?

— Не, ако посмея да проговоря.

— Като казвате „ако посмея да проговоря“, за какво намеквате?

— За вас.

— Защо ви е необходима смелост за това?

— Защото сте строг и свенлив.

— А защо съм строг и свенлив?

— Защото сте горд.

— А защо съм горд?

— Това бих искала да узная и аз — може би ще бъдете така добър и ще ми кажете?

— Вероятно защото съм беден например — бедността и гордостта често вървят ръка за ръка.

— Това е една чудесна причина и аз с радост бих открила още някоя, която да я допълни. Намерете другар на тази гълъбица, мистър Мур.

— Веднага. Какво ще кажете за брак между трезвата Бедност и пъстроцветния Каприз?

— Вие капризен ли сте?

— Вие сте капризна.

— Клевета! Непоклатима съм като скала и неотклонна като Полярната звезда.

— В някой ранен час на деня поглеждам навън и съзирам прекрасна дъга, изпъстрена с обещания и извита като възхитителен свод над облачното небе на живота. Само час след това поглеждам отново и виждам, че половината дъга е изчезнала, а другата половина е избледняла. Още по-късно свъсеното небе отрича някога да е било увенчавано от един толкова благ символ на надеждата.

— Мистър Мур, трябва да се борите срещу тези променливи настроения — те са вашият главен недостатък. Човек никога не знае как да се държи с вас.

— Мис Кийлдар, преди време, в продължение на две години, имах една ученичка, която ми бе много скъпа. Хенри също ми е скъп, но тя ми бе още по-скъпа. Хенри никога не ми е създавал грижи, докато тя… тя ми създаваше много. Мисля, че ме измъчваше по двадесет и три от всичко двадесет и четирите часа на денонощието.

— Тя никога не е била с вас повече от три часа или най-много шест часа на ден.

— Понякога разливаше питието от чашата ми и крадеше храната от чинията ми. И след като ме държеше гладен цял ден, а това не бе по вкуса ми, тъй като съм човек, свикнал да се храни със сдържана охота и да отдава дължимото на разумната наслада от материалните блага…

— Зная, че сте такъв. Без да се запъна, мога да изброя ястията, които обичате най-много. Съвсем точно зная към кои неща имате предпочитания…

— Освен че лишаваше тези вкусни ястия от техния аромат, тя също така се подиграваше с мен. Аз обичам добре да си поспивам. В по-спокойните ми дни, когато принадлежах на себе си, никога не се сърдех на нощта, че е дълга, нито пък проклинах леглото си, че е твърдо. Тя промени всичко това.

— Мистър Мур…

— И след като отне спокойствието на душата ми и насладите в живота ми, тя ме лиши и от самата себе си съвсем хладнокръвно, като че ли без нея светът щеше да си остане същият за мен. Знаех, че някога щях да я видя отново. След две години стана така, че се срещнахме пак под нейния собствен покрив, където бе вече господарка. Как мислите, че се отнесе тя към мен, мис Кийлдар?

— Като човек, който е извлякъл голяма полза от уроците, научени от вас самия.

— Тя ме посрещна високомерно, издълба между нас огромна пропаст и ме държеше далеч от себе си със сдържаните си жестове, редките хладни погледи и претеглените любезни слова.

— Тя бе отлична ученичка! След като видя колко далеч сте вие, веднага последва примера ви и също се отдалечи. Моля ви, сър, възхитете се на надменността й, която не е нищо друго, освен по-добро копие на вашата собствена студенина.

— Съвестта, достойнството и най-деспотичната неизбежност ни разделиха и ме оковаха далеч от нея с тежките си вериги. Тя бе свободна — можеше да бъде поне снизходителна.

— Никога толкова свободна, че да се прости със самоуважението и да се стреми натам, където вече е била отблъсната.

— А след това прояви непостоянството си и започна да ме измъчва както преди. Когато вече бях решил да виждам в нейно лице само една високомерна непозната, тя внезапно ми засвидетелствуваше такова изражение на любеща наивност, стопляше ме с такъв лъч на живително съчувствие изпълваше някой час с радостта от разговор тъй мил, приветлив и внимателен, че не бях в състояние да затворя сърцето си за образа й, както не мога да затворя и тази врата за присъствието й. Обяснете ми защо ме измъчваше толкова.

— Не можеше да понесе да бъде пренебрегната. А понякога в някой влажен и студен ден, и идваше наум, че учебната стая не е особено приветливо място, и се чувствуваше длъжна да намине, за да види дали вие и Хенри поддържате огъня добре. И веднъж влязла в тази стая, с удоволствие оставаше там.

— Но не би трябвало да е толкова непостоянна — щом й се идва, би трябвало да го прави по-често.

— Съществува нещо, което се нарича натрапничество.

— Утре няма да сте такава, каквато сте днес.

— Не зная. А вие?

— Не съм луд, о, благородна Вереника[3]! Можем да подарим един ден на прекрасните сънища, но на другия трябва да отворим очи. Мигът на моето събуждане ще настъпи, когато се омъжите за сър Филип Нанъли. Огънят осветява и двама ни и много ясно ни показва в огледалото, мис Кийлдар. Наблюдавах отразената там картина през цялото време, докато говорех. Погледнете! Вижте каква разлика има между вашата глава и моята! Изглеждам твърде стар за тридесетте си години!

— Толкова сте сериозен, имате такова свъсено чело и лицето ви е бледо. Никога не мисля за вас като за млад човек, нито пък ви смятам за по-малък брат на Робърт.

— Наистина ли? Така и предполагах. Представете си лицето на Робърт, с неговите чисти и хубави черти, да наднича през рамото ми. Нима тази картина не би подчертала най-красноречиво лишените от изразителност черти на моя грубоват лик. А, най-сетне! (Той трепна.) Все се ослушвах за този звук през последния половин час.

Това бе звънецът за вечеря и Шърли се надигна.

— Мистър Мур — каза тя, докато прибираше полите на копринената си рокля, — получавали ли сте напоследък някаква вест от брат си? Имате ли представа какво означава този негов дълъг престой в града? Споменавал ли е нещо за връщане?

— Да, той говори за връщане, но не мога да ви кажа нищо относно причината за продължителното му отсъствие. А и, честно казано, си мислех, че никой в Йоркшир не е по-осведомен от вас защо той не бърза да се завърне у дома.

Алена сянка премина по страните на мис Кийлдар.

— Пишете му и го помолете настоятелно да си идва — каза тя. — Не че постъпва неразумно, като отсъствува толкова време — и без това е по-добре тъкачницата да не работи, докато търговията е в застой. Но той не бива да изоставя графството.

— Известно ми е — каза Луис, — че е разговарял с вас вечерта, преди да тръгне, след което го видях да напуска Фийлдхед. Прочетох какво бе изписано върху лицето му или поне се опитах да го сторя. Той се извърна. Предположих, че заминава за дълго. Някои нежни и деликатни пръсти притежават удивителната способност да правят на пух и прах крехката мъжка гордост. Мисля си, че Робърт заложи прекалено много на мъжката си привлекателност и вроденото си благородство. По-добре са онези, които, лишени от предимства, не могат да хранят илюзии. Но ще му пиша, че желаете да се върне.

— Не му пишете, че желая да се върне, а това, че връщането му е желателно.

Би вторият звънец и мис Кийлдар се подчини на зова му.

[1] Деяния на светите Апостоли: 26:25. — Б.пр. ↑

[2] Става дума за титана Кронос, който поглъщал децата си, за да не му отнемат властта (гр. мит.) — Б.пр. ↑

[3] Вереника (още и Вероника) — съпруга на египетския цар Птоломей III Евергет. Дала обет да подари косите си на Афродита, за да се върне съпругът й благополучно от похода си в Сирия. Тук „благородна Вереника“ се употребява като символ на женската вярност и постоянство. — Б.пр. ↑

Глава XXIX
Луис Мур

Луис Мур бе привикнал на тих и скромен живот. Тъй като сам бе тих и скромен човек, той понасяше този живот много по-добре, отколкото повечето мъже.

Притежаваше свой собствен свят в ума и душата си и затова търпеливо приемаше уединението си в някое малко и тихо кътче на истинския свят.

Колко притихнал е Фийлдхед тази вечер! Мис Кийлдар цялото семейство Симпсън, дори и Хенри — всички, освен Мур, са в Нанъли. Сър Филип ги бе поканил, за да ги представи на майка си и своите сестри, които в момента бяха в имението му. Баронетът бе внимателен човек и затова бе поканил също и учителя, но той по-скоро би се срещнал с призрака на Хънтингдънския граф и с веселата му безплътна свита под короната на най-дебелия, най-черния и най-стар дъб в гората на Нанъли. Да, той би си определил среща с духа на някоя игуменка или призрачно бледа монахиня сред влажните и обрасли в треволяк останки от порутената им обител. Луис Мур копнее да има някого до себе си тази вечер, ала това не е баронетът, не е благосклонната му, но строга майка, достолепните му сестри, нито пък някой от семейство Симпсън.

Нощта е неспокойна — над земята все още бушуват бурите на есенното равноденствие. Обилният дъжд, валял през деня, е стихнал — огромният облак се разкъсва и разкрива небето, ала не отминава, за да остави след себе си сапфирена небесна твърд, а се носи стремглаво пред талазите на нестихващата буря, развилняла се на лунна светлина. Луната величествено царува, доволна от вихъра — доволна, сякаш се отдава с любов на свирепите му милувки. Тази вечер Ендимион[1] няма да съзерцава лика на своята богиня — по хълмовете няма стада, а това е добре, понеже тази вечер тя има среща с Еол[2].

Седнал в учебната стая, Мур слушаше как бурята свисти около старата кула и покрай външната стена на преддверието — този край бе защитен. Ала учителят не търсеше защитено убежище, не желаеше приглушени звуци, нито пък закътан подслон.

„Всички стаи са празни — каза си той — и душата ми страда в тази килия.“

Мур я напусна и отиде там, където рамките на прозорците, по-големи и по-свободни, отколкото закритото от клони и зарешетено прозорче на стаята му, пропускаха безпрепятствено тъмносинята, сребърно струнеста, вълнуваща и метежна гледка на есенното нощно небе. Той не носеше свещ, нямаше нужда от лампа или огън — широките и ясни, макар понякога прекъсвани от облаци и непостоянни лунни лъчи огряваха всеки под и всяка стена.

Мур преминава през всички стаи, сякаш преследва някакво привидение. Спира в дъбовата стая. Тя е лишена от хладината и блясъка на гостната — камината й е гореща и червеникава, жаравата пука, сгрята от собственото си алено сияние. Близо до килима се намира малка работна масичка с писалище върху нея и един стол.

Дали видението, по чиито следи е тръгнал Мур, не седи в този стол? Човек би си помислил тъкмо това, ако можеше да види как възпитателят е застанал пред него. В погледа му се чете такъв интерес, а на лицето му е изписано такова внимание, като че ли в самотата на този дом той е намерил жив компаньон и се готви да го заговори.

Мур прави открития. Една чантичка, малка копринена чантичка, виси от облегалката на стола. Писалището е отворено, ключовете са в ключалката. Един хубав печат, сребърен молив, две-три алени глогини върху зелено листо, малка, чиста и елегантна ръкавица — тези неща едновременно украсяват и създават безредие върху поставката, по която са разхвърляни. Редът е враг на детайлите в една картина — той старателно ги прибира по местата им. И все пак именно детайлите внасят очарованието.

Мур промълви:

— Нейните следи. Тя е била тук — небрежно, прекрасно същество! Несъмнено е трябвало да излезе набързо и е забравила да се върне и подреди нещата си. Защо оставя обаяние след себе си, откъдето и да мине? Как е придобила този дар — да проявява небрежност, без това да дразни? В нея винаги има нещо, което заслужава порицание, и все пак тези укори не натъжават човешкото сърце. А ако те идваха от нейния любим или съпруга й, устните скоро биха заключили думите и биха ги заменили с целувка. По-добре е да прекараш половин час, отправяйки укори към нея, отколкото да възхваляваш или да се възхищаваш, от която да е друга жена на света. Но това моят глас ли е? Сам ли говоря на себе си? Трябва да спра.

Той млъкна и потъна в размисъл. След това направи нещо, което може би щеше да му донесе утеха тази вечер.

Спусна завесите пред широкия прозорец и царствената луна, закри небесните й чертози и звездната й свита. Добави дърва към сгряващия, но бързо гаснещ огън, запали едната от двете свещи на масата, постави един стол срещу този, който бе близо до работната маса и седна. След това извади от джоба си малко, но дебело тефтерче с неизписани страници, взе в ръката си молив и започна да го изпълва със сбит, нечетлив почерк. Непременно ела насам, читателю, не се стеснявай — надникни смело над рамото му и чети, докато той пише.

„Часът е девет. Сигурен съм, че каретата няма да се върне преди единадесет. Дотогава съм свободен, дотогава мога да бъда в стаята й, да седя срещу стола й, да облягам лакти върху масата й, да съм ограден от нещата, които ми напомнят за нея.“

Преди време обичах Самотата — представях си я като някаква тиха и сериозна, но красива нимфа, като някоя Ореада[3], която се спуска към мен през самотни планински проходи, понесла нещо от синята мъгла по хълмовете и одеждите си, нещо от прохладния им вятър в дъха си и много от тържествената им красота в осанката си. Някога можех спокойно да я ухажвам и да си мисля, че сърцето ми се укротява, когато я притиснех до него — безмълвна, но величествена.

Но от деня, в който повиках Ш. при себе си в учебната стая и тя дойде и седна близо до мен; от деня, в който тя разкри мъката си пред мен, помоли ме за закрила и призова на помощ душевната ми сила — от този час ненавиждам Самотата. Хладна абстракция, безплътен скелет, дъщеря, майка и спътница на смъртта!

Приятно е да пиша за това, което ми е близко и скъпо като зеницата на окото ми — никой не може да ми отнеме този малък бележник, на който с помощта на молива мога да кажа каквото си искам, да кажа това, което не смея да прошепна на нито едно живо същество, това, за което не смея да мисля на глас.

Почти не сме се срещали след онази вечер. Веднъж, когато бях сам в гостната и търсех една тетрадка на Хенри, тя влезе, облечена за концерт в Стилброу. Свенливостта — нейната, не моята — спусна сребристия си воал помежду ни. Много безсмислици съм чел и слушал за „моминската скромност“. Но когато тези думи се използуват с разум, а не с повод и без повод, тогава те звучат добре и на място. Когато пристъпи към прозореца, след като мълчаливо, но грациозно ме поздрави, в съзнанието си не намерих други слова за нея, освен „най-непорочна девица“. В моите представи аз я виждах облечена в нежно великолепие, окичена с ореола на моминска скромност. Може да съм един от най-глупавите, тъй като съм и един от най-обикновените мъже, но истината е, че тази нейна свенливост дълбоко ме трогна, тя погали най-съкровените ми чувства. Сигурно съм изглеждал много глупаво — цял бях предаден на райско блаженство, когато тя отмести поглед от моя и изящно извърна глава, за да прикрие руменината по страните си.

Зная, че това са думи на мечтател, на някой отнесен и романтичен луд. Аз мечтая. И ще мечтая. А ако тя е обвеяла с романтика прозаичното ми писание, какво бих могъл да сторя?

Какво дете понякога е тя! Какво наивно и простодушно същество! Сякаш още е пред мен, още ме гледа в очите и ме моли да я спася от терзанията на близките й, заклева ме да й дам силен опиат. Виждам я да си признава, че не е толкова силна, че не е съвсем безразлична към съчувствието, както си мислят хората, виждам как една сълза нежно се отронва от клепача и. Оплаква се, че съм я мислел за дете. А нима не е така? Въобразила си беше, че я презирам. Да я презирам! Неизразимо приятно ми бе да се почувствувам изведнъж близо до нея и над нея, да съзнавам естественото си право и силата си да бъда нейна опора, тъй както съпругът трябва да бъде опора за своята съпруга.

Прекланям се пред нейните съвършенства, но именно недостатъците или поне слабостите й ме сближават с нея; те отварят сърцето ми за нейния образ, обгръщат я с любовта ми и причината за това е съвсем егоистична, но напълно естествена — тези недостатъци са стъпалата, по които се изкачвам над нея. Ако тя се изправеше пред мен като някоя изкуствено създадена могила с безукорно подравнени стени, къде би намерил тогава опора човешкият крак? Естественият хълм със своите обрасли в мъх падинки и неравности е този, който ни подканва към изкачване — да достигнем неговия връх, за нас е истинска радост.

Но да оставя метафорите. За окото ми е истинска наслада да я съзерцава — тя ме прави щастлив. Ако бях крал, а тя — прислужница, която мете стълбището в палата ми, през цялата тази пропаст, която би ни разделяла тогава, окото ми щеше да открие качествата й. Сърцето ми щеше вярно да затупти за нея въпреки огромното пространство, което нямаше да позволи запознанството ни. Ако бях господар, а тя — моя прислужница, нямаше да мога да устоя на тази Шърли. Вземете образованието й, вземете украшенията, скъпата й рокля, всички външни предимства, отнемете изяществото и, като оставите само толкова, колкото да не се наруши пропорционалността на фигурата й и ми я представете пред вратата на някой селски дом, облечена във вълнена рокля. Ако ми предложи на прага глътка вода с онази усмивка, с онази топла благосклонност, с която сега раздава господарско гостоприемство — пак бих я харесал. Бих пожелал да поостана за час, бих се позабавил, за да поговоря с това селско момиче. Вярно е, че нямаше да ме вълнуват чувствата, които ме вълнуват сега; нямаше да съзра в нея нищо божествено, но когато и да срещнех младата селска девойка — щеше да бъде с удоволствие, когато и да я напуснех — щеше да бъде със съжаление.

Каква осъдителна небрежност от нейна страна да остави писалището си незаключено! Та аз зная, че в него тя държи пари! От ключалката висят ключовете за всичките й хранилища, за самата й кутия с бижута. В тази малка копринена чантичка има кесия — виждам пискюлчето от сребърни мъниста да се подава навън. Подобна гледка би предизвикала възмущението на брат ми Робърт — зная, че всичките й дребни недостатъци биха го ядосвали. А когато дразнят мен, това раздразнение ми носи и голямо удоволствие — радвам се, като я хвана в провинение, а ако живеех постоянно с нея убеден съм, че тя би била доста щедра на подобни радости. Просто никога не ще ме оставя без работа, винаги ще има какво да порицавам, ще ми подсказва теми за моите нравоучения в часовете за занимания. Аз никога не поучавам Хенри, никога не се чувствувам предразположен към това. Ако той се провини в нещо, а това се случва много рядко — милото прекрасно момче! — тогава е достатъчна дори и една дума, а често пъти се задоволявам само с едно поклащане на главата. Но в мига, в който нейната minois mutin[4] срещне погледа ми, на устата ми застават укорителни слова. Струва ми се, че от мълчалив човек тя ще ме превърне в бъбривец. Откъде идва удоволствието, което изпитвам при подобни разговори? Понякога това ме озадачава — колкото по-crane, malin, taquin[5] е настроението й, толкова повече я търся, толкова повече я харесвам. Никога не е по-палава, отколкото когато си е сложила костюма и шапката за езда, никога не е по-непослушна, отколкото когато тя и Зое се връщат разгорещени от някое надбягване с вятъра по хълмовете. И аз признавам (мога да го направя на тази няма страница), че съм чакал по цял час в двора, за да стана свидетел на завръщането й и за още по-скъпата възможност да я поема в ръцете си от седлото. Забелязал съм (отново само на тази страница ще доверя това), че тя не позволява на никой друг мъж, освен на мен да й предлага помощта си в тези случаи. Виждал съм я любезно да отклонява помощта на сър Филип Нанъли — винаги е много внимателна с младия баронет, много деликатна с чувствата му наистина, както и с неговото тънкокоро самолюбие. Виждал съм я надменно да отхвърля помощта на Сам Уин. Сега зная — сърцето ми го знае, тъй като го е почувствувало, — че тя ми позволява това не без желание. Дали съзнава как силата ми с радост е готова да й служи? Самият аз не съм й роб — мога спокойно да заявя това, — но енергията ми се устремява към красотата и тъй, както се тълпят духовете привлечени от блясъка на вълшебната лампа. Всичките мои знания, целият ми разсъдък, спокойствието и цялата ми сила са застанали смирено пред нея в очакване на някоя поръчка. Колко щастливи са те, когато чуят някоя заповед! Каква радост изпитват от труда, с който тя ги товари! Дали това й е известно? Наричал съм я небрежна — забележително е, че небрежността никога не затъмнява изяществото й. И наистина именно тази пролука в характера може да разкрие колко реално, колко дълбоко и непресторено е това изящество. Мършавото или сакато тяло могат да бъдат прикрити от диплите на някоя богата дреха, докато през дупките на един скъсан ръкав може да зърнем хубава закръглена ръка. Виждал съм и съм докосвал много от нещата й, понеже те често пъти са пръснати тук и там, но никога не съм виждал нещо, което да не издава истинската лейди у нея — нещо нечисто, нещо омърсено. За някои работи тя е толкова придирчива, колкото е небрежна за други — ако бе селска девойка, винаги щеше да бъде чиста и спретната. Погледнете само чистата кожа на тази малка ръкавица, както и свежата незамърсена коприна на чантичката.

Каква разлика съществува между Ш. и онази перла К. Х.! Каролайн сякаш е въплъщение на добросъвестната точност и придирчивата взискателност. Тя прекрасно би удовлетворила домашните навици на един мой претенциозен роднина — толкова е крехка, сръчна, строга, умна и тиха. Всичко върши точно като часовник, всичко при нея е в безупречен ред — тя би подхождала на Робърт. Но какво бих могъл да правя аз с някоя като нея, почти лишена от недостатъци? С нея сме равни — и тя е бедна като мен, но е, без съмнение, красива. Малката й глава е взета сякаш от някоя картина на Рафаел. Чертите й са като от картина на Рафаел наистина, но изражението й е английско — всичко в нея издава грациозността и чистотата на девойка от Британския остров. Но има ли тя в себе си нещо, което да се нуждае от промяна, което да изисква търпение, да налага порицание, да буди безпокойство? Тя е една момина сълза — без багри и без нужда от тях. Нима съществува промяна, която да подобри нещо у нея? Какъв молив би посмял да я оцвети? Моята любима, ако някога имам такава, трябва да прилича повече на роза — да крие уханна и ярка наслада, пазена от остри бодли. Моята съпруга, ако някога се оженя, трябва от време на време да ме раздвижва с някое у убождане — тя трябва да създаде работа за огромното търпение на мъжа си. Не съм дарен с такова търпение, за да се събера с някоя жена, кротка като агне — бих изпитал по-голямо удовлетворение, ако бъда натоварен с отговорността да се грижа за някоя млада лъвица или тигрица. Обичам малко сладки неща, но те трябва същевременно и да дразнят небцето; малко ярки неща, но те трябва същевременно и да парят при допир. Обичам летния ден, чието слънце кара плодовете да поруменяват, а житото да изсветлява. Красотата е най-красива тогава, когато, подразня ли я, тя ми отвръща с пламенен отпор. Обаянието никога не е по-властно, отколкото когато, предизвикано и полуразгневено, то заплашва да се превърне в ярост. Боя се, че безмълвната и монотонна невинност на агнето би ме отегчила. Не след дълго ще почувствувам като бреме гълъбицата, която, свила гнездо в гърдите ми, никога не ги е изпълвала с пърхащ живот. Но търпението ми ще се радва да усмири вълненията и да насочи в правилна посока енергията на неспокойния сокол. Силите ми с радост ще обуздаят дивите инстинкти на трудно укротимия bete fauve[6].

О, моя възпитанице! О, Пери[7]! Прекалено бунтовна за рая — прекалено невинна за ада! Никога няма да постигна нищо повече от това да те гледам, боготворя и желая! Уви, аз зная, че мога да те направя щастлива, но нима съдбата ще ме принуди да те видя в ръцете на онези, които са безсилни да сторят това?

Колкото и внимателна да е ръката, ако е слаба, няма да успее да укроти Шърли. А тя трябва да бъде укротена. Тази ръка няма да може да я обуздае, а тя трябва да бъде обуздана.

Внимавайте, сър Филип Нанъли! Всеки път, когато съм ви виждал да крачите или седите до нея, а устните и да са присвити или челото й свъсено от решението да се отнася търпеливо към някоя черта на характера ви, която нито я възхищава, нито й допада, от твърдото и намерение да не обръща внимание на някоя слабост, която според нея е оправдана от някоя добродетел, но въпреки това я дразни; всеки път, когато съм забелязвал потъмнялото й лице, лишената от усмивка искра в очите й, лекото отдръпване на цялото й тяло, когато се доближите твърде много до нея, загледате я твърде многозначително или започнете да й шепнете твърде разпалено — повтарям, всеки път, когато съм забелязвал тези неща, съм си мислил за историята на Семела[8], но с обратен смисъл.

Не дъщерята на Кадъм виждат очите ми, нито пък мисля за съдбоносния й копнеж да зърне Зевс в цялото му божествено величие. Пред мен стои един жрец на Хера, бодърствуващ сам и в късен час пред олтара на един храм в Аргос. През дългите години, прекарани в самотна служба на божеството, той е живял с мечти, обзет от свещена лудост. Обича идола, на когото служи, и се моли ден и нощ да бъде подхранен пламъкът на безумието му, да се усмихне волооката богиня на своя жрец. Тя чува молбата му и обещава да бъде благосклонна. Целият град Аргос е потънал в сън. Вратите на храма са залостени. Жрецът е застинал в очакване до олтара.

Изведнъж небето и земята се разтърсват, но този трус не се усеща от спящия град, а само от самотния страж, смел и непоклатим в своя фанатизъм. Посред тишината, ненарушена от никакъв звук, той е обвит от внезапна светлина. През широко зейналия покрив огромната и нажежена до бяло синева на небето изсипва пред погледа му страховита гледка, нещо ужасно и неземно. Това ли диреше? А сега отстъпваш? Късно е! Непоносимата светлина те ослепява. В храма се разнася страхотен тътен — по-добре запуши ушите си! Безмилостно ослепителен огън вие пламъци между колоните. Богове, имайте милост и го загасете!

Благочестив гражданин на Аргос пристъпва към храма, за да принесе ранна жертва в хладното утро. През нощта е бушувала буря — на това място е паднал гръм. Храмът е сринат, а мраморните плочи около него са пропукани и почернели. Статуята на Хера се издига чиста, величествена и недокосната, а в нозете й има купчинка сива пепел. Жреца вече го няма — този, който видя всичко с очите си, е изчезнал и никой не ще го срещне повече.

Ето я каретата! Бързо да заключа писалището и да прибера ключовете в джоба си. Утре тя ще ги потърси и ще трябва да дойде при мен. Чувам я вече да казва: „Мистър Мур, виждали ли сте ключовете ми?“ Така ще каже тя с ясния си глас, произнасяйки думите с нежелание и със засрамен вид при мисълта, че пита за двадесети път. Ще я поизтормозя, ще я позадържа при мен, измъчвана от очакване и съмнения. А когато й ги дам, това няма да мине без нравоучение. Ето чантичката, ето ги кесията, ръкавицата, молива и печата. Ще й ги връщам бавно и едно по едно, при това само след признание, разкаяние и молби. Не мога да докосна ръката й, някоя къдрица от главата й или пък панделка от роклята й, но сега ще си доставя друго удоволствие — всяка черта на лицето й, грейналите й очи, устните й ще преминат през всички промени, на които са способни, за да ми доставят радост; ще покажат вълнуващото разнообразие от погледи и извивки, за да ме ощастливят, да ме трогнат, а може би още по-безнадеждно да ме оковат във веригите си. Ако ми е съдено да й стана роб, поне ще се постарая да не дам свободата си даром.

Той заключи писалището, сложи всички предмети в джоба си и излезе.

[1] Ендимион (гр. мит.) — пастир, в когото била влюбена Селена (Луната). — Б.пр. ↑

[2] Еол (гр. мит.) — бог на вятъра. — Б.пр. ↑

[3] Ореада (мит.) — планински нимфи. — Б.пр. ↑

[4] Своенравна муцунка (фр.) — Б.пр. ↑

[5] Дръзко, предизвикателно (фр). — Б.пр. ↑

[6] Див звяр (фр.) — Б.пр. ↑

[7] Свръхестествено същество от персийската митология, първоначално представяно като зъл, а по-късно като добър дух, надарено с изключителна красота. — Б.пр. ↑

[8] Дъщеря на цар Кадъм и възлюбена на Зевс, пожелала по внушение на ревнивата Хера да го види в цялото му величие на бог гръмовержец и загинала в огъня, когато той се появил с мълнии в ръце. — Б.пр. ↑

Глава XXX
Ръшедк — една изповедна

Всички казваха, че е крайно време мистър Мур да се завърне у дома си — цял Брайърфийлд се чудеше на странното му отсъствие, а Уинбъри и Нанъли на свой ред даваха приноса си във всеобщото удивление.

Знаеше ли се защо той не се връща? Да, знаеше се, и то много добре — съществуваха поне четиридесет правдоподобни причини, предлагани като обяснение на това необяснимо обстоятелство. Че не бе по работа — тук клюкарките бяха постигнали съгласие. Мур отдавна бе свършил работата, по която бе тръгнал — бързо бе надушил и открил следите на четиримата водачи, бе присъствувал на процеса, бе изслушал обвиненията срещу тях, а после и присъдата им и бе наблюдавал как бяха откарани към корабите, за да бъдат изселени в Австралия.

Това не бе тайна за Брайърфийлд. Вестниците писаха за процеса, „Стилброу Къриъри“ публикува всяка подробност. Никой не приветствува упоритостта на Мур, нито пък го поздрави за успеха, макар собствениците на тъкачници да бяха доволни, тъй като се надяваха, че наложените от закона жестоки мерки занапред ще парализират зловещата храброст на недоволните. Но все още можеше да се чуе как недоволните мърморят заканително под носа си. Те отправяха люти закани над халбите с упойваща бира по кръчмите и вдигаха особени наздравици с огнения английски джин.

Едно от обясненията гласеше, че Мур не смеел да дойде в Йоркшир — знаел, че животът му нямало да струва и пукнато пени, ако се върнел.

— Ще му го съобщя — заяви мистър Йорк, когато неговият надзирател му донесе слуха. — И ако това не го докара тук в пълен галоп, нищо друго не би свършило тая работа.

Тази или някаква друга причина най-сетне надделя и Мур се завърна у дома си. Той съобщи на Джо Скот за деня, в който щеше да пристигне в Стилброу като поиска колата му да бъде изпратена до странноприемницата за негово улеснение. А когато Джо Скот каза това на мистър Йорк, последният подреди работите си така, че да отиде да го посрещне.

Бе пазарен ден. Мур пристигна тъкмо навреме и успя да заеме мястото си на масата за обичайния в пазарни дни обед. Тъй като бе отсъствувал доста време, а си бе спечелил и име на важен човек и мъж на действието, насъбралите се търговци го посрещнаха с определено внимание. Някои, които на обществени места почти не смееха да го поздравят, за да не би известна част от омразата и мъстта, натрупани за него, случайно да се стовари върху тях, насаме се обърнаха към Мур така, сякаш той бе истински герой. Когато каната с вино обиколи всички, почитта им щеше да се разпали до въодушевление, ако непоклатимото равнодушие на Мур не бе поохладило разгорещените им чувства.

Мистър Йорк, постоянният посетител на тези гощавки, наблюдаваше поведението на младия си приятел с нарастващо задоволство. Ако нещо можеше да раздразни нрава му или да събуди презрението му повече от всичко останало, това бе да види човек, оглупял от ласкателства или пък опиянен от слава. Ако имаше нещо, което да действува като балсам на сърцето му, това бе видът на някоя важна за обществото личност, която е неспособна да се наслади на известността си; казвам неспособна, защото проявата на презрение в подобни случаи само би раздразнила мистър Йорк, а онова, което усмиряваше неспокойния му дух, бе безразличието.

Робърт наистина представляваше приятна гледка за мистър Йорк — облегнал се назад в стола си, той седеше безмълвен и почти враждебен, докато текстилците и производителите на одеяла възхваляваха храбростта му и превъзнасяха делата му, като мнозина от разказвачите изпъстряха ласкателствата си с груби обиди по адрес на работниците. В сърцето на мистър Йорк зрееше приятното убеждение, че тези прекалени хвалби карат Мур да се чувствува засрамен и го принуждават да изпитва известно презрение към себе си и своите занимания. Лесно е да се усмихваме на оскърбления, на укори и клевети, но е страшно мъчително да слушаме хвалебствията на тези, които презираме. Често пъти Мур със светнало лице бе отправил взор отвъд хорското множество, извисен над побеснялата неприятелска тълпа, бе изправял гърди срещу бурята на омразата с рицарска осанка и пламенна душа, но главата му клюмна под грубите ласкателства на търговците и той измъчено се свиваше пред поздравленията им.

Йорк не се сдържа и го попита не му ли допадат неговите поддръжници и не смята ли, че правят чест на каузата му.

— Ала е жалко, момко — добави той, — че не успяхте да окачите на въжето онези четирима окаяници. Ако бяхте направили това, представителите на дворянството тук щяха да изтръгнат конете от колата ви, да впрегнат в нея двадесет магарета и да ви довлекат в Стилброу като истински победител.

Скоро Мур остави виното си, отдели се от компанията и потегли към къщи. След по-малко от пет минути мистър Йорк го последва и двамата, яздейки заедно, напуснаха пределите на Стилброу.

Рано бе да се прибират у дома си, но пък денят бе вече доста напреднал — последният слънчев лъч бе изчезнал от краищата на облаците, а октомврийската нощ хвърляше върху земята своите все по-плътни сенки.

Мистър Йорк — умерено развеселен от умереното количество вино, доволен, че вижда младия Мур отново в Йоркшир и че той ще му бъде другар по време на дългия път към дома — обсеби по-активната роля в разговора. Спомена накратко и с насмешлив тон за съдебните процеси и присъдите, след това премина към местните клюки и не след дълго войнствено се зае с личните дела на Мур.

— Боб, предполагам, че загубихте, но си го заслужавате. Фортуна се бе влюбила във вас и ви бе отредила най-голямата награда — двадесет хиляди лири. От вас се искаше само да протегнете ръка и да ги вземете. А какво направихте вие? Наредихте да оседлаят коня ви и отидохте да ловувате в Уорикшир. Вашата възлюбена — имам предвид Фортуна — се оказа извънредно отстъпчива. Тя каза: „Ще му простя, млад е още.“ И чака като някоя статуя на Търпението, докато траеше гонитбата и опасният улов бе сложен в торбата. Очакваше, че тогава вече ще се върнете и ще бъдете добро момче — все още пазеше за вас най-голямата на града. Но остана безкрайно учудена, както впрочем и аз, когато видя, че вместо да препуснете презглава към къщи, за да положите в нозете й спечелените лаври, вие спокойно се качихте в дилижанса и заминахте за Лондон. Какво сте правили там — един дявол знае. Предполагам, че нищо друго, освен да седите оклюман по цял ден. Лицето ви никога не е било бяло като лилия, ала сега е зелено като маслина. Не сте вече тъй привлекателен, какъвто бяхте, човече.

— И кой ще вземе наградата, за която толкова много говорите?

— Ами един баронет, това е то. Не храня никакво съмнение, че сте я загубили — преди още да настъпи Коледа, тя ще бъде вече лейди Нанъли.

— Хм! Нищо чудно.

— А не трябваше да става така. Ама че сте глупак! Кълна се, че тя можеше да бъде ваша!

— Какво ви кара да мислите така, мистър Йорк?

— Всичко. Искрата в очите й, руменината по бузите й. Колчем се споменеше името ви, лицето й цялото пламваше, макар обикновено да е бледо.

— Предполагам, че вече съм пропуснал шанса си, нали?

— Сигурно е тъй, но все пак опитайте — струва си. Аз наричам този сър Филип разредено мляко. Освен това казват, че пописвал стихчета, рими нареждал. Във всички случаи вие стоите над това, Боб.

— Ще ме посъветвате ли да поискам ръката й, мистър Йорк, макар и късно, в единадесетия час?

— Защо да не опитате, Робърт? Ако и харесвате, а нещо ми подсказва, че е тъй или поне е било тъй, тя ще прости много неща. Но вие се смеете, момчето ми — на мен ли? По-добре се смейте на собствената си опърничавост. Виждам обаче, че се смеете насила — в момента изглеждате толкова кисел, колкото заслужавате да бъдете.

— Колко спорих със себе си, Йорк. Ритах срещу ръжена, борих се в усмирителна риза, изкълчих си китките, докато размахвах ръце в белезници, и удрях твърдата си глава в още по-твърда от нея стена.

— Ха! Доволен съм да чуя това. Хубаво упражнение! Надявам се, че е било полезно и че е отнело малко от самоувереността ви?

— Самоувереност! Какво е това? Себеуважение, себетърпимост дори — какви са тези неща? Вие продавате ли ги? Познавате ли някой, който да ги продава? Посочете ми ги — те ще намерят в мое лице щедър купувач. Бих се разделил и с последната си лира още тази минута, за да си купя от тях.

— Така ли се чувствувате, Робърт? Намирам думите ви за доста остри. Обичам, когато хората са откровени. Какво е станало?

— Движещите лостове на цялата ми натура, механизмът на тази човешка тъкачница, пещта, която смятам, че е сърцето ми — всичко това е готово да се пръсне.

— Туй трябва да се отпечата — страхотно е. Направо бял стих. Още малко и ще започнете да редите поезия. Ако ви дойде вдъхновението — давайте, Робърт, не се притеснявайте за мен, смятам, че ще мога да го понеса този път.

— Отвратителна, ужасна, непростима грешка! Човек е в състояние в един само миг да извърши нещо, за което да съжалява с години — нещо, което животът не може да отмени.

— Продължавайте, момко. Наричам това пудинг, лешници, захаросан кейк, обожавам този вкус. Говорете още и ще ви олекне. Пред нас се е разстлало бърдото, а наоколо няма жива душа.

— Ще говоря. Не се срамувам от това. В гърдите ми се е заселил див звяр и аз реших да чуете рева му.

— За мен това е музика. Какви великолепни гласове имате вие двамата с Луис! Когато Луис запее с глас, наподобяващ звъна на някоя нежна и плътна камбана — в такива моменти са ме полазвали тръпки. Нощта е спокойна, тя слуша. Тъкмо се навежда към вас като някой мрачен проповедник към още по-мрачен каещ се. Изповядайте се, момко, успокойте душата си. Бъдете откровен като някой обвинен, оправдан и очистен от грехове методист на едно от техните сборища. Постарайте се да се покажете зъл като Велзевул — това ще усмири душата ви.

— И подъл като Мамон, бихте казали, вие Йорк, ако сляза от седлото и легна насред пътя, тогава ще имате ли добрината да минете двадесетина пъти напред и назад върху мен?

— С най-голямо удоволствие, стига да нямаше такива неща като съд и присъда.

— Хайрам Йорк, аз наистина вярвах, че тя ме обича. Виждал съм как очите й са грейвали, когато ме е съзирала сред тълпата, как цялата е пламвала, когато ми е подавала ръката си и е казвала: „Как сте мистър Мур?“ Името ми имаше някакво магическо влияние над нея — когато други го произнасяха, изражението й се променяше, зная го със сигурност. Самата тя го изричаше с най-мелодичния от многобройните мелодични нюанси на гласа си. Бе сърдечна с мен, проявяваше интерес и загриженост към моята личност, желаеше ми доброто, възползуваше се от всяка възможност, за да ми помогне. Аз размислях, изчаквах, наблюдавах, преценявах и си задавах въпроси, ала всичко ме навеждаше само на един-единствен извод — това бе любов. Поглеждах я, Йорк, и виждах в нея младост и своеобразна красота. Виждах в нея сила. Богатството й бе спасение за моята чест и положение. Дължах и благодарност. Тя ми бе оказала значителна и навременна помощ чрез заем от пет хиляди лири. Можех ли да махна с ръка на тези неща? Можех ли да се съмнявам в любовта й? Гласът на разума ми шепнеше: „Вземи я! Ожени се за нея!“ Как трябваше да постъпя? Да остана сляп за нейните прелести, да се откажа от съблазнителното бъдеще, да не се вслушам в разумните съвети, да й обърна гръб и да побягна? Млада, грациозна, великодушна — ето я моята благодетелка, привързана към мен, влюбена в мен: така говорех на себе си, размишляващ върху тези думи, изричах ги отново и отново, изпълвах се с приятно и надменно самодоволство, възхищавах се от себе си, като дори забравях да й отдам нужното уважение. Напротив — дълбоко в себе си се усмихвах на нейната наивност и простота заради това, че се е влюбила първа и че не го крие. Този ваш камшик, изглежда има доста тежка дръжка, Йорк — ако решите, можете да го размахате над главата си и да ме свалите от седлото. Май ми се иска да изям един хубав бой.

— Само почакайте малко, Робърт, докато изгрее луната, че да мога да ви виждам. Казвайте направо — обичате ли я, или не? Бих желал да зная, любопитен съм.

— Йорк… Йорк… нали знаете — тя е много хубава посвоему, и много привлекателна. Понякога изглежда така, сякаш е сътворена от огън и въздух, а аз съм застанал до това създание и му се чудя, без да ми дойде наум да го сграбча и целуна. У нея почувствувах някакъв мощен магнит, който привличаше интересите и суетността ми, но никога не изпитах чувството, че природата я е предопределила да бъде моя спътница в живота. Когато ме налегнаха въпроси от подобно естество, аз ги отхвърлих, като си казах най-безсрамно, че с нея ще бъда богат, а без нея — разорен, и си дадох дума да бъда практичен, а не романтичен.

— Много разумно решение. Но какво се случи, Боб?

— С това разумно решение се запътих към Фийлдхед през една августовска вечер — това бе точно в навечерието на заминаването ми за Бърмингам, защото, разбирате ли, исках да си осигуря прекрасната награда на Фортуна. Предварително бях изпратил известие, че желая да се срещна с нея на четири очи. Намерих я у дома и сама. Тя ме прие без стеснение, понеже мислеше, че съм дошъл по работа. Самият аз се чувствувах доста неловко, но бях същевременно и изпълнен с решителност. Почти не мога да си спомня как се справих със задачата, но се заех с нея твърдо и непоколебимо — сигурно е било ужасно. Съвсем сериозно предложих себе си, прекрасната си персона — с всичките си дългове, разбира се — като сделка. Не бях на себе си, когато видях, че тя нито се изчерви, нито трепна, нито пък сведе поглед надолу. Отвърна ми така: „Съмнявам се дали съм ви разбрала, мистър Мур.“ Трябваше отново да повторя цялото предложение, да го произнеса отчетливо като азбуката, преди тя напълно да го разбере. И какво направи след това? Вместо да смотолеви едно очарователно „да“ или пък да запази нежно и смутено мълчание (което би било същото), тя се изправи, прекоси стаята два пъти по своя неповторим начин и възкликна: „Бог да ви е на помощ!“ Йорк, стоях с гръб към камината я се облегнах на полицата й — приготвих се за най-лошото. Узнах в този миг съдбата си, но познавах и себе си. Изражението и гласът й не оставяха място за съмнения. Тя се спря и ме погледна. „Бог да ви е на помощ! — жаловито повтори тя с онзи изненадан възмутен и при все това печален тон. — Направихте ми странно предложение, странно, като се има предвид, че идва не от друг, а от вас. А ако знаехте колко странно говорехте и изглеждахте преди малко, щяхте да се уплашите от себе си. Говорехте като разбойник, който иска кесията ми, а не като влюбен, който моли за сърцето ми.“ Необичайни думи, нали, Йорк? Но когато ги произнасяше, аз знаех, че бяха толкова необичайни, колкото и верни. Те бяха като огледало, в което виждах себе си. Погледнах я безмълвен, с нещо вълче в очите — бе ме разгневила и засрамила. „Жерар Мур, много добре знаете, че не обичате Шърли Кийлдар“ — каза тя. Можех да се впусна в лъжливи клетви, да започна да й се кълна в любов, но нямах сили да изрека лъжа в лицето й, да се омърся с измама, когато чувствувах до себе си праведното й присъствие. Освен това подобни безсъдържателни клетви щяха да прозвучат фалшиво като в празна стая — тя щеше да ми повярва толкова, колкото би повярвала на призрака на Юда, ако той бе изскочил от тъмата на нощта и бе застанал пред нея. Женското й сърце притежаваше твърде чувствителен усет, за да бъде заблудено и да види в моето грубо и хладно възхищение истинския пламък на една мъжка любов. Ще попитате какво стана след това, нали, мистър Йорк? Тя просто седна на перваза на прозореца и заплака. Заплака горчиво и с жар — очите й не само проливаха едри сълзи, но и блестяха. Проблясваха отворени, огромни, тъмни и надменни към мен и ми казваха: „Ти ми причини болка, обиди ме, измами ме.“ След малко тя добави и слово към изражението си: „Аз ви уважавах, възхищавах ви се, харесвах ви. Да, като истински брат, а вие — вие искате да направите сделка с мен. Вие бихте ме принесли в жертва на тази тъкачница, на този ваш Молох!“ Проявих достатъчно разум и се въздържах, от каквото и да е извинение, какъвто и да е опит за оправдание — стоях там, за да бъда презрян. Продал се в онзи момент на дявола, аз се почувствувах съвсем главозамаян; когато проговорих, знаете ли какво казах? „Каквито и да са моите чувства, мис Кийлдар, бях убеден, че ме обичате.“ Възхитително, нали? Тя седеше напълно объркана. „В момента Робърт Мур ли ми говори? — чух я да си шепне. — Това пред мен човек ли е, или нещо по-низше? Нима искате да кажете — попита по-високо тя, — нима искате да кажете, че сте мислели, че аз ви обичам така, както обичаме тези, с които желаем да се свържем навеки?“ Това бе значението на думите ми и аз го потвърдих. „Вие сте си въобразили нещо, което оскърбява чувствата на една жена — бе нейният отговор, — и го заявихте по начин, който отвращава женската душа. Вие намеквате, че цялото искрено внимание, което съм ви оказвала, е било една премислена, нагла и нескромна хитрост, целяща да ми осигури съпруг. Искате да кажете, че най-сетне сте дошли тук от съжаление към мен, за да ми предложите ръката си, защото съм ви ухажвала. Позволете ми да кажа това, че зрението ви не е в ред и че сте видели погрешно. Вашият език ви издава — говорите неверни неща. Никога не съм ви обичала — за това можете да бъдете спокоен. В сърцето си нямам нито капчица страст за вас, както и вие не изпитвате никаква обич към мен.“ Е, не бе ли това отговор за мен, Йорк? „Изглежда, Робърт Мур е един заслепен и оглупял човек“ — отбелязах аз. „Да съм ви обичала! — извика тя. — Към вас съм се отнасяла искрено, по сестрински — никога не съм ви отбягвала, никога не съм се страхувала от вас. Не можете — тържествуващо заяви тя, — не можете да ме накарате да тръпна, когато идвате, нито пък да разтуптите сърцето ми с присъствието си.“ Казах й, че често пъти, когато е разговаряла с мен, се е изчервявала и че звукът на името ми я е вълнувал. „Не заради вас!“ — бе краткият й отговор, след който настоях за обяснение, но не го получих. „Когато седях до вас на училищния празник, мислехте ли тогава, че ви обичам; когато ви спрях на онази пътека, мислехте ли тогава, че ви обичам? Когато идвах при вас в кантората, когато се разхождахме по алеята — мислехте ли тогава, че ви обичам?“ Разпитваше ме по този начин, а аз и отвърнах, че съм го мислел. Всемогъщи боже! Йорк, тя се надигна, за миг ми се стори, че се извиси, разрасна се и сякаш се превърна в пламък — трепет премина по цялото и тяло като у никой жив въглен, нажежен до най-ярката си аленина. „Това означава, че имате възможно най-лошо мнение за мен, смятате, че съм лишена от качествата, които ценя най-много. Това означава съм предателка спрямо всички мои сестри, че съм постъпила така, както не би постъпила нито една жена, без да унизи себе си и своя пол, че съм се стремила към онова, към което непокварените от моя пол се отнасят с погнуса и презрение.“ Запазихме мълчание в продължение на доста време. „Луцифер — Утринна звезда! — продължи тя. — Това е вашето падение. Вие, заемали някога високо място в моите очи, сега сте запратен долу; вие, мой близък приятел от прежните дни, сте изгонен. Вървете си!“ Не си тръгнах, бях почувствувал някакво вълнение в гласа й, бях видял устните й да потрепват — знаех, че щеше да последва още един поток от сълзи, а след това, надявах се, трябваше да настъпи някакво успокоение, ето защо изчаках. Топлият дъжд продължаваше да се сипе все тъй обилно, но вече по-тихо; в гласа й се появи друга нотка — по-мека и по-жаловита. Докато я наблюдавах, тя повдигна към мен лице, в чийто поглед се четеше повече укор, отколкото надменност, в чиито очи се таеше повече скръб, отколкото раздразнение. „О, Мур!“ — каза тя. Това бе по-лошо дори и от: „И ти ли, Бруте!“ Потърсих облекчение в нещо, което трябваше да бъде въздишка, но излезе стенание. Една безутешност, като тази на Каин, прониза гърдите ми. „Сгреших — заявих аз — и това ми донесе горчива отплата, затова ще я похарча далеч от тази, която ми я даде.“ Взех шапката си. През цялото време не намирах в себе си сили да си тръгна просто ей така, а си мислех, че и тя няма да ме пусне, и тя наистина нямаше да го стори, ако не бе жестоката рана, която бях нанесъл на нейната гордост и която възпираше състраданието й, която не й позволяваше да проговори. Почувствувах се длъжен да се върна, щом стигнах до вратата, да се приближа до нея и да й кажа: „Простете ми.“

„Бих могла, ако не трябваше да прощавам на себе си — бе отговорът й. — Но за да подведа един проницателен мъж до такава степен, сигурно много съм сгрешила.“

От устата ми се отприщиха думи, които вече не си спомням. Само зная, че биха искрени и че желанието и целта ми бяха да я оправдая в собствените й очи. Вината й, в този случай, бе една химера. Най-накрая тя протегна ръката си. За пръв път ми се прииска да я взема в обятията си и да я целуна. Обсипах ръката й с целувки.

„Някой ден отново ще бъдем приятели — каза тя, — след време, когато ще сте видели действията и подбудите ми във вярна светлина и не ще ги тълкувате по такъв ужасен начин. Времето може би ще ви даде верния ключ към тях — може би тогава ще съумеете да ме разберете, да, и тогава ще се помирим.“

Сълзи за сбогом се отърколиха по страните й — тя ги избърса.

„Съжалявам за всичко, което се случи, дълбоко съжалявам“ — изхлипа тя. Бог ми е свидетел, че съжалявах и аз! Ето така се разделихме.

— Странна история! — отбеляза мистър Йорк.

— Никога вече няма да го направя — зарече се спътникът му, — никога вече няма да спомена за женитба пред жена, освен ако не изпитвам любов. Това означава, че отсега нататък Кредитът и Търговията ще трябва сами да се погрижат за себе си. Разорението може да дойде, когато пожелае — преборих се вече с този робски страх от нещастието. Занапред ще работя трудолюбиво, ще чакам търпеливо и ще понасям спокойно. Нека ме сполети най-лошото — тогава ще грабна една секира, ще си платя койката на някой емигрантски кораб и ще заминем с Луис за Америка — така сме решили. Нито една жена няма вече да ме погледне тъй, както ме погледна мис Кийлдар, няма да изпита към мен това, което изпита мис Кийлдар, в присъствието на нито една жена не ще застана едновременно като такъв глупак и такъв негодник, като такъв грубиян и такова конте.

— Е, хайде, хайде — каза невъзмутимият Йорк. — Прекалено навътре го вземате. Но все пак искам да ви кажа, че съм изненадан — първо, че не ви е обичала, и второ, че вие не сте я обичали. И двамата сте млади, и двамата сте хубави, умни сте и притежавате характер — ако ви гледа човек откъм добрата ви страна. Какво ви мъчеше, та не се погодихте?

— Ние никога не сме се чувствували, никога не бихме могли да се чувствуваме добре един с друг, Йорк. Можехме да се възхищаваме един на друг от разстояние, ала щом се приближавахме, се спречквахме. Сядал съм в единия край на някоя стая и съм я наблюдавал в другия край, навярно обзета от весело оживление, някои от своите любимци около себе си — възрастните й кавалери, например вие и Хелстоун, с които тя е така игрива, приятна и разговорлива. Наблюдавал съм я, когато е била най-естествена, най-оживена и най-прекрасна, и съм отсъждал, че е красива — тя наистина е красива понякога, когато настроението и премяната й не са лишени от блясък. Приближавал съм се малко към нея, уверен, че познанството ни ми е давало право да го сторя. Присъединявал съм се към кръга около стола й, срещал съм погледа й и съм завладявал вниманието й; разговаряли сме, а останалите — мислейки навярно, че се ползувам с някакви особени привилегии — постепенно са се оттегляли и са ни оставяли сами. Били ли сме щастливи тогава? За себе си трябва да дам отрицателен отговор. Винаги ме обземаше някакво притеснение, винаги изпитвах желание да бъда строг и особен. Разговаряхме за политика и работа, но никакво нежно усещане за естествена близост не открехна душите ни, нито пък разкрепости езика ни, за да потече той бистър и с лекота. Ако сме си доверявали разни неща, те са били свързани с кантората, а не с домашното огнище. Нищо у нея не подхранваше обичта у мен, не ме правеше по-добър, по-нежен — тя само стимулираше ума ми и закаляваше остротата му. Никога не намери място в сърцето ми, не го накара да забие по-учестено и несъмнено причината бе тази, че не владеех изкуството да я принудя да ме обикне.

— Чудна работа, момко. Може и да ви се надсмивам, може и да ви казвам, че не зачитам чувствата ви, но тъй като нощта е тъмна и сме сами, ще ми се да ви призная, че вашият разказ кара очите ми да виждат картини от моето минало. Преди двадесет и пет години се бях опитал да убедя една красива жена да ме обикне, но тя не пожела. Не притежавах ключа към природата й — за мен тя бе като каменен зид без врата и без прозорци.

— Но вие сте я обичали, Йорк, вие сте боготворели Мери Кейв. В крайна сметка поведението ви е било поведение на мъж, а не на някой сметкаджия.

— Да, обичах я — но пък тя беше красива като луната, която не можем да видим тази нощ. Няма ги вече като нея на този свят, може би само мис Хелстоун има нещо от нея в природата си — никоя друга.

— Коя има нещо от нея?

— Племенницата на онзи тиранин с черните дрехи, онази кротка и деликатна мис Хелстоун. Много пъти съм си слагал очилата, за да погледам това девойче в църквата, защото тя има нежни сини очи и дълги мигли, а когато седи в сумрака неподвижна и много бледа и, както става понякога, се готви да заспи поради дължината на проповедта и горещината в църквата — то, тогава тя е като някоя от статуите на Канова[1].

— И Мери Кейв ли беше такава?

— Много по-величествена! Не приличаше на някоя румена девойка, сякаш не бе същество от плът и кръв. Човек се питаше защо няма криле и ореол. Моята Мери бе един великолепен и хрисим ангел.

— И не успяхте да я накарате да ви обикне?

— Не успях въпреки всичките си усилия, въпреки че неколкократно падах на колене и молих небето за помощ.

— Мери Кейв не е била това, за което я смятате, Йорк — виждал съм портрета й в дома на пастора. Тя не е ангел, а една хубава жена с правилни черти и смълчан вид — прекалено бледа и безжизнена за моя вкус. Но ако предположим, че е била нещо по-добро, отколкото в действителност…

— Робърт — прекъсна го Йорк, — мога да ви катурна от коня още в този момент, но ще сдържа ръката си. Разумът ми подсказва, че вие сте прав, а аз греша. Много добре ми е известно, че страстта, която все още изпитвам, е само остатък от една илюзия. Ако мис Кейв бе притежавала чувствителност или разум, то тя нямаше да покаже такова съвършено безразличие към вниманието ми, както всъщност постъпи, а щеше да ме предпочете пред онзи деспот с желязно лице.

— Да предположим, Йорк, че е била образована (в онези дни не е имало такива жени), да предположим, че е притежавала разсъдлив и оригинален ум, стремеж към знания, желание да научи нови неща, които да чуе от устните ви с едно естествено удоволствие, при това подбрани и претеглени от вас; да предположим, че езикът й, когато е сядала до вас и ви е говорела, е бил богат, разнообразен, наситен с живописно изящество и жизнерадостна любознателност — ненатрапчив, но ясен и съдържателен; да предположим, че когато сте заставали до нея случайно или когато сте сядали там нарочно, веднага ви е облъхвала атмосфера на безметежно спокойствие; да предположим, че когато лицето й е попадало пред погледа ви или пък представата за нея е изпълвала мислите ви, тогава постепенно сте преставали да бъдете неотстъпчив и угрижен, а жалките и разяждащи душата търговски сметки са отстъпвали място на чиста обич, копнеж за домашно огнище, жажда за задушевен разговор и безкористно желание да защищавате и обичате; да предположим заедно с всичко това, че много пъти, когато ви е изпълвало щастие, защото държите малката длан на Мери в своята ръка, сте усещали потрепването й — точно тъй, както потрепва някое малко затоплено птиче, когато го изваждате от гнездото му; да предположим, че сте забелязали как тя се оттегля в дъното на стаята, щом вие сте влизали, въпреки че, когато сте отивали при нея, ви е приветствувала с най-прекрасната усмивка, която някога е озарявала лицето на някоя девойка, като само е извръщала очи, за да не срещне погледа ви, опасявайки се, че ще прочетете всичко в бистрите им дълбини; с две думи, да предположим, че вашата Мери е била не надменна, а скромна, не безучастна, а замислена, не глупава, а чувствителна, не празноглава, а простодушна, не превзета, а невинна — тогава бихте ли я изоставили, за да ухажвате някоя друга заради богатството й?

Мистър Йорк повдигна шапката си и избърса чело с кърпа.

— Луната изгря — бе първата му не съвсем уместна забележка, докато сочеше с камшика си отвъд полето. — Ето я там, възкачва се в мъглата, обърнала към нас странния си червен лик. Тя е точно толкова сребърна, колкото и челото на Хелстоун е от слонова кост. Какво ли иска да ни каже с това, че се е навела така към Ръшедж и ни наблюдава тъй смръщено и заплашително?

— Йорк, ако Мери ви бе обичала кротко, но предано, целомъдрено, но пламенно, така, както желаете да ви обича жена ви, тогава щяхте ли да я оставите?

— Робърт! — Той замълча и вдигна ръка, която увисна във въздуха. — Робърт! Този свят е твърде чудноват, а хората са направени от най-чудноватата утайка, която първородният Хаос е изхвърлил при кипежа си. Бих могъл да изрека най-гръмки клетви — клетви, които биха накарали всички бракониери да помислят, че чуват вика на някой воден бик сред блатото на Билбъри Мос, че в случая, описан от вас, само смъртта би могла да ме отдели от Мери. Живял съм на този свят петдесет и пет години и добре съм опознал човешката природа. И затова мога да споделя една нерадостна истина — да предположим, че Мери ме бе обичала, а не обратното, че съм бил уверен в обичта й, сигурен в постоянството й, че не съм бил терзан от никакви съмнения, не съм бил подлаган на никакви унижения — въпреки това (той тежко отпусна ръката си върху седлото), въпреки това вероятно щях да я напусна!

Известно време яздиха един до друг в мълчание. Преди някой от двамата да проговори, бяха преминали от другата страна на Ръшедж — светлините на Брайърфийлд огряваха теменужените краища на бърдото. Като по-млад и по-малко обременен от спомени, Робърт проговори пръв:

— Мисля — ежедневно се сблъсквам с доказателства за това, — че на този свят не можем да се сдобием с нещо, което си струва да опазим, било то принцип или убеждения, ако това не стане посредством пречистващия плам на душата или закаляващата опасност. Ние грешим, падаме, биваме унижавани — и след това започваме да крачим по-внимателно. Лакомо ядем и пием отрова от позлатената чаша на порока или от просяшката кесия на алчността, отмаляваме, ставаме жалки, всичко добро в нас се опълчва срещу ни, душите ни се надигат с гняв срещу телата ни, започва гражданска война и ако душата е достатъчно силна, тя побеждава и от този момент започва да управлява.

— Какво възнамерявате да правите сега, Робърт? Какви са плановете ви?

— Плановете, които засягат самия мен, ще запазя за себе си — това не е трудно, тъй като засега нямам никакви; не се полага личен живот на човек в моето положение, на човек с дългове. Що се отнася до по-широките ми планове, там възгледите ми са малко променени. Докато бях в Бърмингам, се докоснах по-осезателно до действителността и проучих по-отблизо, в самите им корени, причините за настоящите беди на Англия. Същото направих и в Лондон. Тъй като никой не ме познаваше, можех да ходя, където си искам и да се срещам, с когото пожелая. Ходих там, където не достигаха храна, дърва и дрехи, където нямаше никаква работа и никаква надежда. Видях хора, дарени по рождение с възвишени стремежи и добри чувства, които живееха сред жестока нищета и безнадеждна горест. Видях хора от по-нисшите съсловия, чиято безпросветност едва ли им бе оставила друго, освен животинска нужда, да страдат, обезсърчени от мизерията — изгладнели, ожаднели и готови на всичко като обезумели от глад животни. Видях неща, които ме научиха да мисля по нов начин и ме изпълниха с нови чувства. Не възнамерявам да се обявя в защита на мекушавостта или сантименталността, не повече, отколкото досега. Към метежа и посегателството продължавам да се отнасям по същия начин, както и преди — ще се опълча срещу всяка разбунтувала се тълпа така, както и досега, ще се втурна по следите на някой побягнал бунтар също толкова ревностно, както и преди, и също толкова безмилостно ще го заловя, а после със същата твърда ръка ще го закарам до съда, за да получи заслуженото наказание. Но сега бих го направил преди всичко заради самите тези, които е подвел, заради тяхната безопасност. Има нещо, с което трябва да се съобразяваме, Йорк, и то се намира отвъд личните ни интереси, отвъд успеха на добре начертаните планове, дори отвъд погасяването на унизителните дългове. За да може да почита себе си, човек трябва да е уверен, че е справедлив към събратята си. Ако отсега нататък не съм по-внимателен към невежеството, по-търпелив към страданието, отколкото преди, ще се презирам за тази явна несправедливост. Какво има? — попита той, обръщайки се към коня си, който, дочул ромолене и измъчван от жажда, свърна към една падинка, където лунните лъчи се къпеха във водите на малък бързей — Йорк — продължи Мур, — не ме чакайте, защото ще трябва да го напоя.

Йорк отмина бавно напред, като се опита да открие сред многото светлинки, блещукащи в далечината, тези на Брайърмейнс. Бърдото Стилброу бе останало назад — сега от двете страни в мрака се издигаха полегатите склонове на ниви, в чието подножие живееха хората от тяхната енория. Двамата се чувствуваха вече почти у дома си.

Оставил голото поле зад себе си, мистър Йорк съвсем не се изненада, когато видя как иззад един зид се надигна някаква шапка и чу глас, който дойде откъм същото място. Думите обаче бяха необичайни.

— Когато загива злодей, се разнася вопъл — изрече гласът. — А когато вятърът премине, грешникът няма да се надигне вече. — После добави гърлено: — Да го погълне адът дано и сам Сатаната да се изправи пред него. Да умре в неведение!

Ярък блясък, придружен от силен гръм, наруши спокойствието на нощта. Още преди да се обърне, Йорк знаеше, че четиримата каторжници от Бърмингам са вече отмъстени.

[1] Антонио Канова (1757–1822) — италиански скулптор. — Б.пр. ↑

Глава XXXI
Чичо и племенница

Жребият бе хвърлен. Сър Филип Нанъли го знаеше, Шърли го знаеше, мистър Симпсън също го знаеше. Въпросът се реши в онази вечер, когато всички от Фийлдхед бяха на гости в Нанъли.

Две или три неща принудиха баронета да се реши на тази стъпка. Той бе забелязал, че напоследък мис Кийлдар е замислена и с недобро здраве. Тези две особености у нея силно повлияха на неговата слабост или по-точно казано, на поетическата му склонност — в ума спонтанно започна да назрява един сонет. И докато сонетът се излюпваше в съзнанието му, една от сестрите му убеди избраницата на неговото сърце да седне на пианото и да изпее една балада — творение на сър Филип. Тя бе най-непретенциозната и най-непревзетата — в сравнение с всички останали бе най-успешният от многобройните му опити.

Случи се така, че само миг преди това Шърли бе гледала през прозореца надолу към парка и бе зърнала осветената от лунните лъчи бурна нощ, която вероятно и le Professeur[1] Луис съзерцаваше в същия този момент през прозореца на дъбовата й гостна. Тя бе видяла как самотните дървета в околността — масивни, здрави и разклонени дъбове и извисени дръзки букове — се бореха със стихията. Ухото й бе доловило силния тътен на гората в ниското. Луната и бързият бяг на облаците, отразени в очите й, които се движеха дори още по-бързо от тях я заслепяваха — тя остави зад себе си гледката и звуците развълнувана, макар и не опиянена, възбудена, макар и не въодушевена.

Шърли изпълни молбата и запя. В баладата се говореше само за любов — вярна любов, която за нищо на света не би изоставила своя избраник, любов, на която нещастието дава сила, а бедността — издръжливост. Думите бяха написани за една прекрасна стара мелодия и сами по себе си бяха прости и хубави. Може би когато се четяха, те се нуждаеха от повече сила, но когато се пееха, и то добре, не им липсваше нищо. Шърли ги изпя добре — тя вдъхна нежност на чувството, плам на страстта. Тази вечер гласът й бе чудесен, изразителността му — драматична. Тя развълнува всички и очарова едного.

След като стана от пианото, Шърли се приближи до камината и седна на нещо средно между табуретка и възглавница. Около нея бяха дамите и те я посрещнаха с мълчание. Двете мис Симпсън и няколкото мис Нанъли я гледаха така, както кротките домашни пернати биха гледали някоя бяла чапла, ибис или друга чудата птица. Какво я бе накарало да пее така? Самите те например никога не пееха по този начин. Нима бе благоприлично да се пее тъй изразително, тъй неповторимо — съвсем не както подобава на едно момиче от ученическата скамейка? Решително не — това бе необичайно, то бе непривично. А онова, което е необичайно, е, разбира се, неправилно; онова, което е непривично, трябва да е и неприлично. Шърли бе единодушно осъдена.

Освен това старата лейди Нанъли я наблюдаваше с хладен поглед от голямото си кресло до камината, а очите й казваха: „Тази жена не е замесена от моето тесто, нито пък от това на дъщерите ми — не желая тя де съпруга на сина ми.“

Синът й уловил нейния поглед, прочете посланието му. Той се уплаши — бе се появила опасност да изгуби това, което бе искал толкова много да спечели. Трябваше да действува незабавно.

Стаята, в която се намираха, някога била картинна галерия. Бащата на сър Филип, сър Монктън, я бе превърнал в салон, но все още се долавяха предишната й мрачност и усамотеност. Една дълбока ниша с прозорец — ниша, в която имаше канапе, маса и неголям шкаф — образуваше малка стаичка в самата стая. Двама души, застанали там, можеха да разговарят и ако диалогът им не бе особено дълъг или пък воден на висок глас, те нямаше да бъдат чути.

Сър Филип предума две от сестрите си да се нагърбят с непосилната за тях задача да изпълнят един дует. Той намери занимание и за двете мис Симпсън, а по-възрастните дами бяха потънали в разговор помежду си. Със задоволство забеляза, че междувременно Шърли бе станала, за да разгледа картините. Знаеше някаква история за една от съпругите на прадедите си, с тъмна красота изглеждаше като тази на цвете от юга — сър Филип се присъедини към Шърли и започна да й я разказва.

В шкафа, който украсяваше нишата, се намираха неща, принадлежали някога на въпросната дама. И докато двете мис Нанъли в опиянение деряха гърла и издаваха звуци, напълно лишени от изразителност и оригиналност, съвършено обикновени и абсолютно безсмислени, Шърли се наведе да разгледа молитвеника и броеницата, поставени на една от полиците, а заедно с нея се наведе и сър Филип, който й прошепна набързо няколко изречения. Отначало мис Кийлдар остана тъй неподвижна, че човек можеше да се запита дали този шепот не я бе омагьосал в статуя, ала след малко тя вдигна очи и отговори нещо. После двамата се разделиха. Мис Кийлдар се върна до камината и отново седна на мястото си; баронетът я изпроводи с втренчен поглед, а след това отиде и застана зад сестрите си. Мистър Симпсън единствен бе забелязал разигралата се пантомима.

Този господин си направи свои собствени умозаключения. Ако бе толкова схватлив, колкото и досаден, толкова прозорлив, колкото и любопитен, може би щеше да открие върху лицето на сър Филип онова, което би го накарало да промени изводите си. Но тъй като си бе повърхностен, прибързан и самонадеян, той се прибра във Фийлдхед с ликуваща душа.

Мистър Симпсън не умееше да пази тайни — когато нещо го вълнуваше, не умееше да избегне разговора за него. На следващата сутрин, възползувал се от възможността да помоли възпитателя на сина си за някои секретарски услуги, той счете за наложително да му съобщи, с приповдигнат тон и с подчертана, но лишена от съдържание тържественост, че било по-добре да се подготви за връщане на юг по-рано, тъй като важната работа, която задържала него (мистър Симпсън) толкова време в Йоркшир, сега вече се намирала в навечерието на щастливия си завършек; грижовните му и неуморни усилия вероятно най-сетне щели да бъдат увенчани успех — престижът на семейството щял да се обогати с едно наистина ценно допълнение.

— Имате предвид сър Филип Нанъли? — предположи Луис Мур.

При тези думи мистър Симпсън си позволи едновременно щипка енфие и многозначително хихикане. То обаче бързо секна, тъй като той се сети за подобаващото му достойнство и нареди на възпитателя да продължи да се занимава с работата си.

В продължение на един-два дни мистър Симпсън бе кротък като гълъбица. Но едновременно с това като че ли седеше на тръни, а походката му наподобяваше тази на кокошка, която пристъпва по жарава. През цялото време той гледаше през прозореца и се ослушваше да чуе трополенето на колесници — жената на Синята брада[2] и майката на Сисера[3] далеч не можеха да се сравняват с него. Той зачака момента, когато предложението щеше да бъде направено в необходимата официална форма, когато щяха да потърсят собствения му съвет, когато щяха да пристигнат адвокатите и най-тържествено да започне уговарянето на условията, както и цялата неизразимо приятна светска суматоха.

Най-сетне дойде писмо. Той сам го извади от чантата и го подаде на мис Кийлдар. Почеркът, както и гербът върху печата бяха добре познати на мистър Симпсън. Но писмото не бе отворено и прочетено в негово присъствие, тъй като Шърли го занесе в собствената си стая; отговорът му също остана неизвестен за него, тъй като тя го написа затворена в стаята си, където прекара доста дълго време — всъщност по-голямата част от деня. Когато той я попита дали е отговорила на писмото, тя му отвърна утвърдително.

Мистър Симпсън отново зачака — зачака безмълвно, тъй като не се осмеляваше да пророни дума. Нещо в изражението на Шърли му заповядваше да мълчи — нещо ужасно и неразгадаемо за него, както е бил неразгадаем за Валтасар[4] надписът на стената. На няколко пъти вълнението почти го бе принудило да повика Даниил, въплътен в образа на Луис Мур, и да го помоли за обяснение, ала достойнството не му позволи да прекрачи границата на благоприличната дистанция. А и самият Даниил навярно си имаше своите лични трудности и си блъскаше главата над значението на този странен надпис — той имаше вид на ученик, за когото граматиката е изпълнена с бели листа, а речниците — потънали в мрак.

Мистър Симпсън бе излязъл, за да се поразтуши за около час в компанията на приятелите си от имението Де Уолдън. Върна се по-рано, отколкото го очакваха. Семейството му и мис Кийлдар бяха в дъбовата гостна. Като се обърна към племенницата си, той я помоли да го последва в една друга стая, защото желаел да проведе с нея „строго личен разговор“. Тя стана от мястото си, без да задава въпроси и без признаци на изненада.

— Добре, сър — каза Шърли с тона на решил се вече човек, комуто са съобщили, че е дошъл зъболекарят, за да извади онзи зъб с голям двоен корен, който не му е давал покой през последния месец. Тя остави ръкоделието и напръстника на стола си до прозореца и тръгна след мистър Симпсън.

Озовали се сами в гостната, двамата се отпуснаха в разположените едно срещу друго кресла.

— Бях в имението Де Уолдън — каза мистър Симпсън.

Последва пауза. Погледът на мис Кийлдар бе забит в зелените и бели шарки на прекрасния килим. Тези думи не изискваха отговор и тя не ги удостои с такъв.

— Научих — продължи бавно той, — научих едно обстоятелство, което много ме изненадва.

Подпряла бузата си с показалец, тя чакаше да чуе кое бе това обстоятелство.

— Изглежда, имението Прайъри е затворено, а семейство Нанъли се е завърнало у дома си в… шир. Изглежда, баронетът… баронетът… изглежда, самият сър Филип е придружил майка си и сестрите си.

— Нима! — каза Шърли.

— Мога ли да узная дали и вие споделяте изумлението, с което аз приех тази новина?

— Не, сър.

— А новина ли е това за вас?

— Да, сър.

— Аз… аз… — продължи мистър Симпсън, като започна да се върти неспокойно в креслото, и изоставяйки досегашния си кратък и доста ясен начин на изразяване, се върна към своя обичаен многословен, объркан и дразнещ стил. — Аз искам да получа пълно обяснение. Няма да позволя да се подиграват с мен. Аз… аз ще настоявам да бъда изслушан и да бъдат изпълнени наставленията ми. Въпросите ми трябва да получат отговор. Искам ясни и задоволителни отговори. Няма да се оставя да бъда мамен. (Тишина) Това е нещо неразбираемо и странно, нещо съвсем непонятно, абсолютно необяснимо! Мислех си, че всичко е наред, не можех да допусна друго, а ето че те са си заминали!

— Предполагам, сър, че никой не би могъл да им попречи да го сторят.

— Сър Филип си е заминал! (Натъртено.)

Шърли повдигна вежди.

— На добър час! — каза тя.

— Тая няма да я бъде! Това трябва да се промени, мила госпожице.

Той издърпа креслото си напред, а след това го избута назад. Изглеждаше страшно разярен и също толкова безпомощен.

— Хайде, хайде, чичо — започна да го увещава Шърли, — не се притеснявайте и не се гневете, иначе нищо няма да излезе от целия ни разговор. Попитайте ме за това, което искате да узнаете — желанието ми да се изяснят нещата е толкова голямо, колкото е и вашето. Обещавам да ви кажа истината.

— Искам, изисквам от вас да ми кажете, мис Кийлдар, дали сър Филип ви е направил предложение!

— Да.

— Това ли е истината?

— Да, това е самата истина. А сега продължете и смятайте, че съм отговорила напълно искрено на въпроса ви.

— Той ви направи предложение онази вечер, когато бяхме в Прайъри?

— Достатъчно е да кажем, че го е направил. Продължавайте.

— Направи ви предложението в нишата в стаята, която преди е била картинна галерия, а сър Монктън я е превърнал в салон?

Не последва никакъв отговор.

— Тогава и двамата разглеждахте някакъв шкаф — видях всичко. Прозорливостта не ми изневери, тя никога не ми е изневерявала. А след това получихте писмо от сър Филип. Какво пишеше в него? Какво бе естеството на съдържанието му?

— Това е без значение.

— По такъв начин ли възнамерявате да ми отговаряте, госпожице?

Шърли потропваше нервно с крак по килима.

— Седите си мълчалива и навъсена — вие ми обещахте да кажете истината!

— Сър, всичко, което казах дотук, е самата истина. А сега продължете.

— Искам да видя писмото.

— Невъзможно.

— Трябва да го видя и ще го направя госпожице. Аз съм ваш настойник.

— След като престанах да бъда повереница, аз нямам и настойник.

— Неблагодарно същество! Отгледал съм я като своя собствена дъщеря…

— Още веднъж ви моля, чичо, да имате добрината да се придържате към същността на въпроса. Нека запазим самообладание. Самата аз не желая да се горещя, но вие много добре знаете, че накарат ли ме веднъж да премина известна граница, вече не внимавам какво говоря и трудно мога да бъда спряна. Питахте ме дали сър Филип ми е направил предложение и аз отговорих на този въпрос. Какво още ви интересува?

— Бих желал да зная дали сте приели това предложение, или сте го отхвърлили — и ще го узная на всяка цена.

— Но разбира се, че трябва да го узнаете. Отхвърлих го.

— Отхвърлихте го! Вие… вие, Шърли Кийлдар сте отхвърлили предложението на сър Филип Нанъли?

— Да, отхвърлих го.

Клетият човек скочи от креслото си и отначало втурна в галоп, а сетне започна да обикаля стаята в тръс.

— Това е! Това е! Това е!

— Съвсем искрено съжалявам, чичо, че сте така разочарован.

Кротостта и разкаянието съвсем не оказват благотворно влияние върху някои хора. Вместо да ги умилостивят и да спечелят благоразположението им, те само ги правят по-дръзки и по-коравосърдечни — в числото на тези хора попадаше и мистър Симпсън.

— Аз — разочарован? Че какво ме засяга това? Нима аз съм заинтересованият от този брак? А може би намеквате, че имам някакви подбуди?

— Повечето хора имат подбуди от един или друг характер за своите действия.

— Тя хвърля обвиненията си в лицето ми! Аз, който съм и бил баща, съм обвиняван в користни подбуди!

— Не съм казала користни подбуди.

— А сега пък го увъртате. Нямате никакви принципи!

— Чичо вие ме отегчавате, искам да изляза.

— Никъде няма да ходите! Желая да получа отговор. Какви са вашите намерения, мис Кийлдар?

— Намерения за какво?

— За брака.

— Да си живея спокойно и да постъпвам така, както аз искам.

— Както тя искала! Тези думи са безкрайно неприлични.

— Мистър Симпсън, не ви съветвам да ме обиждате, защото няма да търпя подобно нещо.

— Вие четете на френски. Умът ви е отровен от френските романи. Попили сте френската лекомисленост.

— Земята, по която стъпвате, кънти изпод нозете ви със заплашителен кух звук. Внимавайте!

— Всичко това ще завърши с позор, рано или късно — отдавна го очаквам.

— Искате да кажете, сър, че нещо, което засяга мен, ще завърши с позор, така ли?

— Точно така, точно така. Та нали преди малко сама заявихте, че ще постъпвате така, както вие искате. Не признавате никакви правила, никакви граници.

— Абсолютна глупост! Не само глупаво, но и вулгарно!

— Обърнала гръб на приличието, вие сте готова да отправите предизвикателство в лицето на благоразумието.

— Отегчавате ме, чичо.

— Та кои, госпожице, биха могли да бъдат причините да отхвърлите предложението на сър Филип?

— Най-сетне един смислен въпрос, на който ще отговоря с удоволствие. Сър Филип е твърде млад за мен — смятам го още за момче. Всички негови роднини, а най-вече майка му, ще се разсърдят, ако той се ожени за мен — такава една стъпка би довела до скарването му с тях, защото, изглежда, светът не ме смята за равна нему.

— И това ли е всичко?

— Характерите ни не си подхождат.

— Глупости! На земята не се е раждал по-приятен джентълмен.

— Да, той е много приятен, безупречен и наистина достоен за уважение, но не може да бъде мой господар в нито едно отношение. Не бих могла да се нагърбя с грижата за неговото щастие, не бих станала пазителка на тази ценност дори да ми дават хиляди. Няма да приема ръка, която не е в състояние да ме държи в подчинение.

— Мислех, че искате да постъпвате така, както пожелаете. Вашето непостоянство просто ме изумява.

— Когато обещая да се подчинявам, това ще стане само при положение, че ще мога да спазя обещанието си. Не бих могла да се подчинявам на един младеж като сър Филип. Освен това той никога не би посмял да бъде мой господар, а винаги ще очаква аз да го напътствувам, да го направлявам — тази служба обаче съвсем не е по вкуса ми.

— Не ви е по вкуса да си придавате важност, да подчинявате, да раздавате заповеди и да управлявате?

— Чичо си — да, но не и съпруга си.

— Нима има някаква разлика?

— Разлика, макар и малка, все пак съществува. Освен това зная много добре, че един мъж, който желае да живее в мир с мен като съпруг, ще трябва да бъде и мой наставник.

— Пожелавам ви някой истински тиранин.

— Един тиранин не би могъл да ме задържи нито ден, нито час. Ще се разбунтувам, ще избягам от него ще се опълча насреща му.

— Вие сте в състояние напълно да объркате ума на всеки със собствените си противоречия.

— Явно е, че мога да объркам вашия ум.

— Казвате, че сър Филип е млад — та той е на двадесет и една.

— Съпругът ми трябва да е на тридесет и да притежава ум на четиридесетгодишен мъж.

— По-добре си изберете някой старец, някой беловлас и плешив обожател.

— Не, благодаря.

— Ще можете да правите каквото си искате с един влюбен глупак, можете да го вържете за престилката си.

— Същото мога да направя и с някое момченце, ала нямам подобни намерения. Не ви ли казах, че искам господар? Такъв, чието присъствие да ме задължава и да ме предразполага да бъда добра. Мъж, който да слага юзди на непокорния ми характер. Мъж, чиято похвала да е награда за мен, а порицанието му — наказание. Мъж, когото би било невъзможно да не обичам, но който същевременно да предизвиква моята боязън.

— И какво ви възпира, та не можете да постигнете всички тези неща със сър Филип? Той е баронет — човек с положение, имот и връзки в обществото, които далеч превъзхождат вашите. Ако говорите за интелект — той е поет, пише стихове, а това, доколкото ми е известно, вие не можете да правите, колкото и да сте умна.

— Нито титлата му, нито богатството, потеклото или пък поезията му са в състояние да му придадат силата, която описвам. Тези качества са доста леки, липсва им тежест. Малко повече здрав, солиден и практичен ум би бил много по-полезен за мен.

— Вие и Хенри сте луди за поезия. Като малка цялата пламвахте, щом само се заговореше на тази тема.

— О, чичо! Нима има нещо истински ценно в нашия свят или нещо прекрасно в бъдещия, което да не е поезия!

— Но тогава се омъжете за поет, за бога!

— Само ми го покажете и ще го направя.

— Сър Филип.

— В никакъв случай. Та вие сте почти толкова поет, колкото и той.

— Госпожице, отдалечавате се от въпроса.

— Наистина, чичо, това и исках да направя, а ще съм много радостна, ако мога да отведа и вас със себе си. Нека да не се ядосваме взаимно — не си заслужава.

— Да се ядосваме ли, мис Кийлдар? Бих искал да зная, кой се е ядосал?

— Аз все още не съм.

— Ако искате да намекнете по някакъв начин, че аз съм ядосан, не ми остава нищо друго, освен да ви обвиня в безочливост.

— Скоро ще сте ядосан, ако продължавате по този начин.

— Ето пак! С невъздържания си език можете поставите на изпитание дори и търпението на Йов.

— Това много добре ми е известно.

— Не бъдете несериозна, госпожице! Няма нищо смешно. Това е въпрос, който съм решил да проуча основно, защото съм убеден, че на дъното му има нещо нередно. Току-що обрисувахте, с твърде голяма за възрастта и пола си свобода, този, когото бихте приели за съпруг. Кажете ми, моля, от живота ли заимствувахте модела си?

Шърли отвори уста, но вместо да заговори, само се обля цялата в руменина.

— Настоявам за отговор на този въпрос — заяви мистър Симпсън, чиято смелост и чувство за авторитет пораснаха при тази проява на смущение.

— Това бе исторически портрет, чичо, от няколко оригинала.

— Няколко оригинала! Боже господи!

— Влюбвала съм се няколко пъти.

— Но вие сте откровена до безсрамие.

— В герои от много народи.

— И какво още?…

— Във философи.

— Тя е луда…

— Не дърпайте звънеца, чичо. Ще разтревожите леля ми.

— Бедната ви леля — каква племенница има само!

— Някога бях влюбена в Сократ.

— Пфу! Не си правете шеги, госпожице.

— Възхищавала съм се от Темистокъл[5], Леонид[6], Епаминоид[7].

— Мис Кийлдар…

— А ако прескочим още няколко века — Джордж Уошингтън е бил обикновен човек, но го харесвах, и все пак нека говорим за настоящето…

— А! Настоящето!

— Налага се да оставя недозрелите ученически мечти и да застана с лице пред действителността.

— Действителността! Това е изпитанието, на което ще бъдете подложена, госпожице.

— Да призная пред какъв олтар коленича, да разкрия настоящия идол на душата си…

— Побързайте, моля ви. Наближава обед, а няма да излезете оттук без признание.

— Да, ще трябва да си призная — душата ми е пълна с тайни. Тя трябва да проговори — само бих искала вие да сте мистър Хелстоун вместо мистър Симпсън, защото тогава щяхте да проявите повече съчувствие към мен.

— Госпожице, това е въпрос на здрав разум, на благоразумие, а не на състрадание, чувства и тъй нататък. Казахте, че е мистър Хелстоун, така ли?

— Не точно, но е много близо — те доста си приличат.

— Ще узная името му, ще узная и подробностите.

— Те наистина много си приличат. Лицата им не се различават особено — двойка соколи в човешки образ; излъчват суровост, прямота и решителност. Но моят герой е по-силният от двамата — умът му притежава яснотата на морските дълбини, търпението на скалите и мощта на водните талази.

— Надути приказки!

— Мога да ви кажа, че той е в състояние да бъде безпощаден като кинжал и свиреп като гладен вълк.

— Мис Кийлдар, този човек от Брайърфийлд ли е? Отговорете ми на това.

— Ще ви кажа, чичо — името му е на върха на езика ми.

— Говорете, момиче!

— Това бе добре казано, чичо. „Говорете, момиче!“ Звучи наистина патетично. Англия нададе див вой срещу този човек, чичо, но един ден тя ще го обвие с възторжени възгласи. Той не се уплаши от воя, както няма да се възгордее от ликуващите викове.

— Не познах ли, че не е с всичкия си? Точно така си е.

— Мнението за него в нашата страна може да се мени всеки ден, но той никога няма да измени на дълга си към родината. Престанете да се измъчвате, чичо, ей сега ще ви кажа името му.

— Или ще ми кажете, или…

— Слушайте тогава — това е Артър Уелзли, лорд Уелингтън.

В гнева си мистър Симпсън скочи, изхвърча от стаята, но тутакси влетя обратно, захлопна вратата и отново се тръшна на старото си място.

— Госпожице, кажете ми следното — позволяват ли ви вашите принципи да се омъжите за човек без пари, за човек, който стои по-ниско от вас.

— Никога за човек, който стои по-ниско от мен.

Гласът на мистър Симпсън стана още по-креслив.

— А можете ли, мис Кийлдар, да се омъжите за някой бедняк?

— С какво право ми задавате този въпрос, мистър Симпсън?

— Настоявам за отговор.

— Няма да го получите, ако настоявате по този начин.

— Няма да позволя компромис с порядъчността на моето семейство.

— Чудесно решение, придържайте се към него.

— Госпожице, вие сте тази, която трябва да се придържа към него.

— Невъзможно, сър, тъй като аз не съм част от вашето семейство.

— Отричате се от нас, така ли?

— Ненавиждам вашия деспотизъм.

— За кого ще се омъжите, мис Кийлдар?

— Във всеки случай не за мистър Сам Уин, защото го презирам; не и за сър Филип Нанъли, защото мога само да го уважавам.

— Кого още имате предвид?

— Четирима отхвърлени кандидати…

— Подобна опърничавост може да се обясни единствено с нечие непристойно влияние.

— Какво искате да кажете? Има изрази, които са в състояние да накарат кръвта ми да кипне. Непристойно влияние! Какви са тези бабешки брътвежи?

— А вие млада дама ли сте?

— Аз съм нещо хиляди пъти по-добро от това. Аз съм почтена жена и искам да се отнасят с мен като с такава.

— Знаете ли (тези думи бяха изречени със страховита сериозност и придружени от тайнствено навеждане напред), знаете ли, че цялата околност гъмжи от слухове, засягащи вас и онзи ваш банкрутирал наемател — чужденеца Мур?

— Така ли?

— Така. Името ви е на устата на всеки.

— То прави чест на устните, които го произнасят, а се моля на бога да има и пречистващо въздействие върху тях.

— Това ли е човекът, който притежава власт над вас?

— Много по-голяма власт от онези, чиято кауза защитавахте допреди малко.

— За него ли ще се омъжите?

— Той е привлекателен, мъжествен и властен.

— Заявявате го в лицето ми. Този фламандски мошеник! Този долен търгаш!

— Той е надарен, смел и решителен. Има чело на принц и осанка на владетел.

— Тя се гордее с това! Не крие нищо! Никакъв срам, никакъв страх!

— Когато споменаваме името Мур, трябва да забравим срама и да прогоним страха — това семейство познава само честта и смелостта.

— Тя е полудяла.

— Подигравахте се с мен, докато кръвта ми се разбунтува. Тормозехте ме и вече започвам отново да се ядосвам.

— Този Мур е брат на възпитателя на моя син. Нима ще позволите на този слуга да ви нарича „снаха“?

Очите на Шърли, които тя бе приковала в събеседника си, блестяха ярки и големи.

— Не, не. Това няма да стане, дори да ми предлагат половин Англия или сто години живот.

— Не можете да отделите съпруга от семейството му.

— Тогава какво?

— Ще бъдете снаха на Луис Мур.

— Мистър Симпсън… прилошава ми от нелепите ви приказки и повече няма да търпя това. Мислите ви не са мои мисли, вашите цели не са мои цели и боговете ви не са мои богове. Ние с вас не гледаме на нещата под един и същ ъгъл, не ги мерим с една и съща мярка и едва ли говорим на един и същ език. Да се разделим. Не — продължи развълнувано тя, — не защото ви мразя. Вие не сте лош човек и навярно намеренията ви, от ваша гледна точка, са добри. Но ние не си подхождаме — винаги се разминаваме. Вие ме дразните с дребнавото си натрапничество, с жалката си тирания, изкарвате ме от търпение, принуждавате ме да избухвам и непрестанно предизвиквате гнева ми. Що се отнася до нищожните ви схващания, тесногръдите ви принципи, дребнавите ви предразсъдъци, забрани, догми — направете от тях един вързоп, мистър Симпсън и ги принесете в жертва на божеството, на което се кланяте. Аз нямам нужда от тях — да върви по дяволите цялата тази дружина! Аз живея с друга вяра, с друга светлина и надежда.

— Друга вяра! Сигурно е станала неверница!

— Неверница според вашата религия, атеистка според вашия бог.

— Атеистка!

— Вашият бог, сър, е светът. В моите очи вие също сте ако не неверник, то поне идолопоклонник. Убедена съм, че несъзнателно се кланяте на вашето божество — изглеждате ми прекалено суеверен за всичко. Вашето божество, сър, вашият велик Ваал[8], вашият Дагон[9] с рибята си опашка се надига пред мен подобно на демон. Вие и такива като вас сте го възкачили на трон, окичили сте главата му с корона и сте му връчили скиптър. Вижте само как ужасно царува той! Вижте го погълнат от заниманието, което най-много му допада да жени хората. Той свързва млади със стари, силни със слабоумни. Протяга жестоката си ръка като Мезенций[10] и оковава мъртвите ведно с живите. В неговото царство се шири омраза — прикрита омраза; властвува погнуса — безмълвна погнуса; господствува предателство — семейно предателство; има порок — дълбок ужасяващ порок, скрит под брачната клетва. В неговата страна децата растат без обич сред родители, които никога не са се обичали; пеленачетата са закърмяни с измама от самото им раждане и отглеждани в атмосфера, разяждана от лъжи. Вашият бог властвува над кралското брачно ложе — погледнете кралските ни династии! Божеството ви е божество на чуждестранни аристократи — вгледайте се отблизо в синята кръв на Испания! Вашият бог е френският Хименей[11] — какво представлява френският семеен живот? Всичко, което заобикаля вашия идол, загива начаса, всичко се разпада и умира под неговия скиптър. Вашето божество е предрешената Смърт.

— Ужасен език! Дъщерите ми не трябва да общуват повече с вас, мис Кийлдар, това е извънредно опасно. Само ако ви познавах малко по-отрано… но колкото и странна да ми изглеждахте, никога не съм допускал…

— Е, сър, започвате ли да съзнавате, че е безсмислено да чертаете планове за мен? Че по този начин само посявате вятър, за да пожънете вихър? Ще помета покритите ви с паяжина намерения от пътя си, за да мога да мина, без да се изцапам. Обладана съм от решимост, която не можете да разколебаете: единствено сърцето и разумът ми ще определят на кого да дадат ръката ми — и само те. Трябва най-сетне да разберете това.

Мистър Симпсън започваше да се обърква.

— Ушите ми никога не са чували такъв език! — повтаряше си той отново и отново. — През целия ми живот никой не се е обръщал по този начин към мен, никой не ме обиждал така.

— Доста сте объркан, сър. Може би е добре да се оттеглите, в противен случай ще го сторя аз.

Той бързо се надигна.

— Трябва да напуснем този дом. Незабавно трябва да се приготви багажът.

— Не притеснявайте леля и братовчедките ми, дайте им време.

— Никакви разговори повече — тя е лишена от всякакво чувство за приличие.

Той се отправи към вратата, но се върна за носната си кърпа. Изтърва кутийката си с енфие, но остави съдържанието й разпиляно на пода и се изниза навън. Тартар лежеше пред вратата и мистър Симпсън едва не се просна върху него — раздразнен до краен предел, той отправи ругатня към кучето и възнагради с неласкав епитет господарката му.

— Бедният мистър Симпсън! Хем е безсилен, хем се държи като грубиянин — продума Шърли на себе си. После добави: — Боли ме глава и съм уморена.

Тя облегна глава на една възглавница и възбудата й неусетно премина в покой. Един човек, който влезе в стаята след четвърт час, я намери заспала. Когато Шърли беше развълнувана, тя обикновено прибягваше до този естествен отдих, който винаги откликваше на зова й.

Влезлият се спря пред унесената в сън девойка и продума:

— Мис Кийлдар.

Вероятно гласът бе в съзвучие с някакъв сън, който владееше съзнанието й — той не я стресна и тя почти не се събуди. Без да отваря очи, Шърли само леко обърна глава, така че бузата и профилът, до този момент закривани от ръката й, вече можеха да се видят. Бе порозовяла, щастлива и полуусмихната, но миглите и бяха влажни — бе плакала в съня си, а може би преди още да заспи; няколко естествени сълзи се бяха отронили при изричането на онзи епитет. Не съществува мъж, нито жена, които винаги да са силни, винаги да са способни да понасят несправедливото мнение, обидните думи. Клеветата, дори и от устата на глупак, понякога наранява незащитени чувства. Шърли имаше вид на дете, което се е държало непослушно и е било наказано и вече са му простили и то се е успокоило.

— Мис Кийлдар — отново прозвуча гласът.

Този път той я събуди. Тя вдигна очи и видя до себе си Луис Мур — не в близост до нея, а застанал на около два метра, спрял сякаш внезапно.

— О, мистър Мур! — каза тя. — Уплаших се, да не би да е отново чичо ми. Ние се скарахме.

— Мистър Симпсън трябва да ви остави на мира — бе отговорът. — Нима не може да разбере, че още сте твърде слаба.

— Уверявам ви, че не откри у мен никакви признаци на слабост — не пролях нито една сълза докато той бе тук.

— Гласи се да лиши Фийлдхед от присъствието си — така поне казва. В момента дава нареждания на семейството си. Беше и в учебната стая, където сипеше заповедите си една след друга — предполагам, продължение на онези, с които е измъчвал вас.

— Вие с Хенри също ли ще заминете?

— Струва ми се, поне що се отнася до Хенри, че това бе смисълът на почти неразбираемите му наставления. Но утре може да промени решението си — той просто се намира в онова състояние, при което човек не може да разчита на постоянство от негова страна дори и за два последователни часа — съмнявам се дали ще си тръгне и след още няколко седмици. Към мен самия се обърна с няколко думи, които заслужават известно внимание и коментар от моя страна по-нататък, когато намеря време за това. В момента на неговото влизане бях зает с едно писмо, което получих от мистър Йорк — толкова зает, че малко рязко прекъснах разговора си с него и го оставих да беснее. Ето писмото, искам и вие да го видите. Отнася се за брат ми Робърт.

Той погледна Шърли.

— Ще се радвам да науча нещо за него. Ще си дойде ли вече?

— Той е тук, в Йоркшир. Вчера мистър Йорк е ходил до Стилброу, за да го посрещне.

— Мистър Мур, да не се е случило нещо?

— Нима гласът ми е трепнал? Сега той е в Брайърмейнс и аз отивам да го видя.

— Какво е станало?

— Ако ще бледнеете така, започвам да съжалявам, че отворих дума за това. Можеше да бъде и по-лошо — Робърт е жив, но е сериозно ранен.

— О, сър! Вие сте този, който с бледен. Седнете до мен.

— Прочетете писмото. Позволете ми до го отворя.

Мис Кийлдар прочете писмото. В него се съобщаваше накратко, че предната нощ някой е стрелял по Робърт иззад зида на градината Милдийн, в подножието на бърдото; че раната била сериозна, но по всяка вероятност не смъртоносна; нищо не се знаело за покушителя или покушителите, които избягали.

— Няма съмнение — отбелязваше мистър Йорк, — че е отмъщение. Жалко, че е станал причина да се породи такава злоба, но сега е късно да се съжалява.

— Той е единственият ми брат — каза Луис, когато Шърли му върна писмо. — Не мога да не науча без тревога, че разбойници са му устроили засада и са стреляли по него като по някое диво животно иззад оградата.

— Успокойте се и не губете надежда. Той ще се оправи, зная, че ще се оправи.

С намерение да го успокои, Шърли протегна ръката си и я постави върху тази на мистър Мур, която бе отпусната върху облегалката на креслото, като я докосна леко, почти неусетно.

— Дайте ми ръката си — каза той. — Това ще е за пръв път, в минута на тежка скръб.

Без да дочака съгласие или отказ, той взе онова, за което бе помолил.

— Сега отивам в Брайърмейнс — продължи той. — Искам да прескочите до дома на пастора и да кажете на Каролайн Хелстоун за случилото се. Ще го направите ли? От вас тя ще го понесе най-леко.

— Веднага — отвърна Шърли с послушна готовност. — Да й кажа ли, че няма никаква опасност?

— Кажете й.

— Ще се върнете скоро и ще ми разкажете повече, нали?

— Или ще дойда, или ще ви пиша.

— Имайте ми доверие за Каролайн, аз ще се погрижа за нея. Ще поддържам връзка и със сестра ви, но предполагам, че тя е вече при Робърт, нали?

— Несъмнено, или поне скоро ще бъде. Довиждане засега.

— Ще издържите, каквото и да се случи, нали?

— Ще видим.

Пръстите на Шърли трябваше да се отдръпнат от тези на учителя. Луис трябваше да пусне тази ръка, която бе скрил, бе стиснал в своята.

„Мислех си, че аз ще трябва да я подкрепя — каза си той, докато крачеше към Брайърмейнс, — а всъщност тя сама ми вдъхна сили. Този израз на състрадание, това нежно докосване! Нито един горски мъх не е бил по-лек, нито един еликсир — по-съживяващ! Тази ръка лежеше кротко като снежинка и изгаряше силно като светкавица. Хиляди пъти съм копнял да я взема, да я подържа в моята. И ето че тя бе моя — държах я в своята цели пет минути. Пръстите ни вече се познават — срещнали се веднъж, те непременно ще се срещнат пак.“

[1] Учител (фр.) — Б.пр. ↑

[2] Прякор на рицаря Раул от приказка на Шарл Перо. Неговата седма жена отключва забранена врата, зад която намира труповете на предишните му съпруги. Тя дочаква пристигането на братята си и така се спасява от смърт. — Б.пр. ↑

[3] Ханаански военачалник, убит от Иаил, жената на Хевер; майката на Сисера напразно очаквала да чуе „колелата на колесницата му“ (Съдии Израилеви, 5:28). — Б.пр. ↑

[4] Според библейската легенда на един пир пред погледа на цар Валтасар се появил тайнствен надпис от огнени букви; той повикал пророк Даниил, който му разтълкувал надписа, вещаеш гибел на царството му (Даниил, 5:24-28. — Б.пр. ↑

[5] Темистокъл (ок. 525–460 г. пр.н.е.) — латински политически деец и пълководец. — Б.пр. ↑

[6] Леонид (царувал от 489 до 480 г. пр.н.е.) — спартански цар, храбър защитник на Термопилите. — Б.пр. ↑

[7] Епаминоид (ок. 418–362 г. пр.н.е.) — гръцки пълководец и държавник — Б.пр. ↑

[8] Ваал (библ.) — върховното мъжко божество на финикийците и ханаанците. — Б.пр. ↑

[9] Дагон (библ.) — Богът на филистимците — Б.пр. ↑

[10] Герой от „Енеида“ на Вергилий, отличаващ се с жестокия си нрав. — Б.пр. ↑

[11] Хименей (мит.) бог на женитбата у древните гърци. — Б.пр. ↑

Глава XXXII
Ученикът и горската нимфа

Тъй като Брайърмейнс бе по-наблизо, отколкото домът на Мур, мистър Йорк бе пренесъл младия си приятел там. Той го бе положил в най-доброто легло в дома си с такава грижовност, сякаш Мур бе някой от собствените му синове. Видът на кръвта, изтичаща от коварно нанесената рана, наистина накара сърцето на този йоркширски джентълмен да го приеме за свой син. Внезапно разигралото се събитие, високата и стройна фигура, просната гордо напряко на пътя, прекрасната южняшка глава, заровена в праха, гледката на този младеж в разцвета на силите си, прострян пред него блед безжизнен и безпомощен — именно това съчетание от обстоятелства спечели за жертвата загрижеността на мистър Йорк.

Там нямаше друга ръка, която да помогне, нямаше друг глас, който нежно да попита, друг ум, който да вземе мерки — мистър Йорк трябваше сам да извърши всичко. Тази пълна зависимост на безмълвния и облян в кръв младеж (за какъвто го смяташе той) от неговото милосърдие впрегна това милосърдие на работа по най-ефикасен начин. Открай време мистър Йорк желаеше да има власт и да я използува — сега двете му ръце властвуваха над живота на този негов събрат и това му допадаше много.

То допадна не по-малко и на неговата навъсена половинка — събитието бе напълно по силите и по вкуса й. Някои жени биха изпаднали в ужас при вида на облян в кръв мъж, който бива пренесен през прага на дома им и сложен да легне там посред нощ. Човек би предположил, че гледката би била подходяща за истеричен припадък. Ни най-малко — мисис Йорк изпадаше в истерия, когато Джеси не искаше да напусне градината, за да се залови с плетивото си, или когато Мартин заявяваше, че тръгва за Австралия, решен да извоюва свобода за себе си и да избяга от тиранията на Матю. Но едно покушение до самата й врата, един полумъртъв мъж в най-хубавото й легло — това само можеше да оправи настроението й, да повдигне духа й и да придаде на скромното й боне вид на гордо нахлупен войнишки шлем.

Мисис Йорк бе от онези жени, които можеха да скъсят отрудения живот на някоя обикновена прислужница, но едновременно с това биха се грижили геройски за цяла болница, пълна с чумави пациенти. Тя почти обикна Мур, коравото и сърце почти се устреми към него, когато той бе предоставен на нейните грижи — поверен в нейни ръце и зависим от нея толкова, колкото невръстното й чедо в люлката. Ако бе видяла някой от домашните си или някоя от дъщерите си да му дава глътка вода или пък да оправя възглавницата му, тя щеше да вдигне ръка срещу този нарушител. Прогони Джеси и Роуз от горния етаж на къщата и забрани на прислужниците да стъпват там.

Ако обаче всичко бе станало пред портите на мистър Хелстоун и ако старият пастор бе внесъл мъченика в дома си, нито Йорк, нито жена му щяха да съжалят жертвата. Те щяха да отсъдят, че си е получил заслуженото за деспотизма и дързостта си. Ала при сегашното положение на нещата той им бе скъп като зеницата на очите им.

Странно. На Луис Мур бе разрешено да дойде, да приседне на ръба на леглото и да се надвеси над възглавницата, да хване ръката на ранения и да притисне към бледото му чело устните си на брат — и мисис Йорк понесе всичко това. Тя му позволи да остане там половин ден, а веднъж му разреши да прекара в стаята цяла нощ. Стана в пет часа на влажното ноемврийско утро и запали огъня в кухнята със собствените си ръце, приготви закуска за братята и сама им я поднесе. Величествено нагиздена с огромна фланелена роба, шал и нощна шапчица, тя седна и започна да ги наблюдава как се хранят с онова задоволство, с което кокошката гледа как пиленцата й кълват. Въпреки това същия ден направи забележка на готвачката за това, че се бе осмелила да приготви и занесе на мистър Мур една паница с каша от саго, а домашната прислужница изгуби благоволението й, защото, когато Луис си тръгваше, тя му донесе сюртука затоплен от кухнята и му помогна да го облече, като в замяна получи усмивка, едно „благодаря, моето момиче“ и цял шилинг. Един ден дойдоха две побледнели и разтревожени дами, които ту пламенно, ту смирено умоляваха да ги пуснат при мистър Мур поне за миг, но мисис Йорк прояви коравосърдечие и ги отпрати, като при това хубаво ги нахока.

Но какво се случи, когато дойде Хортенз Мур? Нещата не бяха толкова зле, колкото можеше да се очаква — изглежда, всички членове на семейство Мур така допадаха на мисис Йорк, както никое друго семейство досега. Хортенз и тя притежаваха една неизчерпаема обща тема на разговор, която засягаше покварата у домашната прислуга. Възгледите им за представителите на това съсловие бяха сродни — и двете ги наблюдаваха с еднаква подозрителност и ги съдеха с еднаква строгост. Освен това още от самото начало Хортенз показа, че вниманието на мисис Йорк към Робърт не предизвиква нейната ревност — отстъпи й ролята на болногледачка почти без да се намесва. За себе си осигури нескончаема работа, която се състоеше в това да снове из къщата, да държи кухнята под наблюдение, да съобщава какво става там, с две думи да бъде полезна навсякъде и във всичко. Посетителите усърдно биваха отклонявани от стаята на болния — двете бяха постигнали пълно споразумение по този въпрос. Те държаха в плен младия собственик на тъкачницата като почти не позволяваха да го полъхне свеж въздух или погали слънчев лъч.

Мистър Мактърк, лекарят, на когото бе поверен Мур заяви, че случаят е сериозен, но не е безнадежден. Отначало той искаше да постави край него болногледачка по свой избор, но нито мисис Йорк, нито Хортенз дадоха и дума да се продума за това, като обещаха да изпълняват нарежданията съвсем точно. И затова понастоящем той бе оставен в техни ръце.

Без съмнение двете даваха най-доброто от себе си, за да оправдаят доверието, но се случи нещо неприятно — превръзките се разместиха и последва голяма загуба на кръв. Повиканият Мактърк пристигна на запенения си от препускане кон. Той бе един от ония лекари, които е опасно да дразните — в най-доброто си настроение бе рязък, а в най-лошото — свиреп. Още щом видя състоянието на Мур, той даде воля на чувствата си с няколко цветисти израза, с които едва ли е необходимо да изпъстряме тази страница. Два-три пищни цвята се посипаха връз главата на невъзмутимия мистър Грейвс — младия помощник с каменно лице, когото докторът обикновено водеше със себе си. Втората китка той поднесе на един друг млад господин от свитата си — интересно факсимиле на самия Мактърк, което всъщност бе собственият му син. Но една цяла кошница с цветове, които караха бузите да поруменяват от свян, се изсипа върху представителките на нежния пол за това, че пъхат носовете си там, дето не им е работа.

През по-голямата част на зимната нощ докторът и неговата свита се занимаваха с Мур. Там, до леглото му, затворени сами с него в стаята, те се трудеха и сражаваха над изтощеното тяло. Тримата бяха от едната му страна, а от другата бе Смъртта. Борбата бе жестока и продължи до пукването на зората, когато съотношението между двете воюващи сили бе толкова изравнено, че и двете можеха да претендират за победа.

Призори Грейвс и Мактърк младши бяха оставени да се грижат за пациента, докато Мактърк старши замина да търси подкрепления, които откри в лицето на мисис Хорсфол, най-добрата негова болногледачка. Той предостави Мур на грижите на тази жена, като й даде най-строги наставления относно отговорността, която плещите й трябваше да поемат. Тя прие тези наставления с каменно лице, точно както прие и креслото до главата на болния. От този момент започна нейното царуване.

Мисис Хорсфол притежаваше една добродетел — нарежданията, които получаваше от Мактърк, тя изпълняваше до последната подробност. Десетте божи заповеди не изискваха толкова безпрекословно подчинение, колкото повелите на нейния кумир. Във всяко друго отношение тя не бе жена, а истински дракон. Хортенз Мур бледнееше пред нея, а мисис Йорк се отдръпна съкрушена — при това тези жени бяха личности с достойнство в собствените си очи и с доста масивни телосложения в очите на другите. Напълно смутени от широчината, височината, костната система и мускулатурата на мисис Хорсфол, те се оттеглиха в задната част на къщата. А тя се настаняваше на горния етаж, когато пожелаеше, или пък долу, ако така предпочиташе в момента. Три пъти дневно надигаше чашка и четири пъти палеше лулата си.

Що се отнася до Мур, вече никой не смееше да се поинтересува за състоянието му сега — мисис Хорсфол бе неговата бавачка. Тя бе тази, която трябваше да се грижи за него и според общото предположение правеше това както само тя си знаеше.

Мактърк идваше да вижда Мур всяка сутрин и всяка вечер — неговият случай, усложнен по този начин от една нова злополука, се бе превърнал в случай от значителен интерес в очите на лекаря. Той възприемаше пациента си като някакъв повреден часовников механизъм и за него бе въпрос на чест да го накара да заработи. Грейвс и Мактърк младши — единствените други посетители при болния — го гледаха така, както бяха свикнали да гледат поредния обитател в помещението за дисекция в болницата на Стилброу.

Робърт Мур се бе подредил добре — измъчван от болки, в опасност, обзет от твърде голяма слабост, да се движи, и останал почти без сили, за да говори, поверен в ръцете на една жена гигант и разтушаван единствено от компанията на тримата лекари — такава бе съдбата му през смаляващите се дни и нарастващите нощи на мрачния ноември.

В началото на своето пленничество Мур се бе опитал да окаже слаба съпротива на мисис Хорсфол — той ненавиждаше гледката на огромното й тяло потръпваше от допира на грубите и ръце, но тя веднага го приучи на послушание. Съвсем не се стресна от почти двуметровото му тяло, от мъжките му мишци и жили — обръщаше го в леглото така, както някоя друга жена би обръщала пеленаче в люлката. Когато той се държеше послушно, тя го наричаше „миличък“ и „добричкият ми“, а когато се държеше зле, понякога го раздрусваше. Ако понечеше да проговори в присъствието на Мактърк, тя вдигаше ръка и му викаше „шшт!“ също както бавачките усмиряват непослушните деца. „Поне да не пушеше и да не пиеше джин“ — мислеше си той. Ала тя правеше и двете. Веднъж, в нейно отсъствие, той подхвърли на Мактърк, че тази жена „си попийва“.

— Ха, драги ми господине! Че всички го правят — бе отговорът, който Мур получи за усилията си. — Но Хорсфол има това добро качество — добави лекарят, — че пияна или трезва, тя никога не забравя да ми се подчинява.

Най-сетне късната есен отмина. Мъглите и дъждовете и отнесоха далеч от Англия своята печал и своите сълзи. Ветровете й отлетяха, за да въздишат по други краища на света. След ноември настана дълбока зима, а тя доведе със себе си ведрина, спокойствие и скреж.

Един безбурен ден бе преминал в кристална вечер — светът бе потънал в сиянието на Северния полюс: всички негови светлини и нюанси изглеждаха като „reflets“[1] на бели, виолетови и бледозелени скъпоценни камъни. Хълмовете бяха люляково сини, заревото на залязващото слънце беше обагрено в лилаво, а лазурът на небето бе от ледено сребро. Когато изгряха звездите, те бяха от бял кристал, а не от злато; сиви, ясносини и бледо смарагдови оттенъци оцветяваха целия пейзаж.

Какво е това самотно нещо в гората, която вече не е зелена, нито дори пожълтяла — гора с неутрален цвят? Какъв е този движещ се тъмносин предмет? Но да, това е ученик — ученик от училището в Брайърфийлд, който е оставил другарите си да вървят по главния път и търси дърво с хълмче от мъх в корените му, за да седне там. Студено му е, а става и късно. Той сяда. За какво ли мисли? Дали чувствува девственото очарование, с което се е пременила Природата през тази нощ? Сред клоните на обагрените в зелена светлина дървета се усмихва луната с цвят на бисер — дали го вълнува нейната усмивка?

Невъзможно е да се отгатне, тъй като момчето мълчи, а и ликът му е лишен от израз — в момента той не е огледало, което отразява чувства, а по-скоро маска, която ги прикрива. Това момче е юноша на петнадесет години, слаб и висок за възрастта си. По лицето му се чете толкова малко отзивчивост, колкото и раболепие — очите му сякаш са готови да забележат всеки зараждащ се у другите опит за контрол или надмощие, а останалите му черти подсказват качества на характера, винаги готови за отпор. Умните възпитатели избягват ненужната намеса в живота на това момче. Суровото отношение към него не би довело до нищо, а ласкателството само би влошило нещата. Момче като него е най-добре да бъде оставено само на себе си. Времето ще го възпита, а опитът ще го научи.

По неговите собствени думи Мартин Йорк — защото това е самият той — е готов да стъпче с нозете си всичко поетично; кажете му нещо прочувствено и той ще ви отвърне с язвителна забележка. Ето го сега, скита се сам, свел покорна глава пред лика на Природата, докато тя разтваря една страница със строга, безмълвна и възвишена поезия пред будния му поглед.

Седнал, той вади от чантата си книга — не латинската граматика, а контрабандно томче с приказки. Ще бъде достатъчно светло още около час за острия взор на младите му очи; освен това луната е готова да му служи — лъчите й, макар все още слаби и разсеяни, заливат поляната, където е седнал.

Той чете и думите го отвеждат в усамотена планинска местност. Всичко наоколо му е сурово и безформено и почти безцветно. Вятърът носи до ушите му гласове на звънчета; изплувало от безформените гънки на мъглата, пред него се появява най-светлото видение — жена в зелени одежди, възседнала снежнобял жребец, той вижда дрехата й, скъпоценните камъни, коня й. Тя му задава някакъв тайнствен въпрос — той занемява в почуда — омагьосан, трябва да я последва в Страната на приказките.

Втората приказка го отвежда до морския бряг — там мощен прилив кипи в подножието на шеметно високи скали, вали дъжд и духа силен вятър. Риф от черни и назъбени скали се простира далеч навътре в морето. Над тях, сред тях и помежду им се мятат и искрят, лудуват и подскачат, изригват и се извиват пръски от снежнобяла пяна. Един самотен скитник се прокрадва по тези скали, пристъпяйки предпазливо по влажните и буйни водорасли. Той хвърля поглед надолу към брега, където, дълбоко в ниското, се стелят прозрачно зелените морски талази, и вижда там още по-буйна, по-непозната и по-величава растителност от тази на земята, приютила съкровища от раковини — зелени, лилави и бисерни на цвят, струпани на гроздове сред извивките на змиевидната растителност. Скитникът дочува вик. Поглежда напред и вижда върху мрачните зъбери на рифа нещо високо и бледо с форма на човешко тяло, но не от плът, а от пяна прозрачно, треперещо и страховито. Видението не е само — не пенести пръски танцуват лудешки сред скалите, а множество човешки фигури, осем девойки от морска пяна, цяла една свита от бели, мимолетни нереиди.

Шшт! Затваряй книгата и я скрий в чантата! Мартин чува стъпки. Ослушва се! Няма нищо. Или не — мъртвите листа върху горската пътека още веднъж прошумоляват под нечии леки нозе. Мартин наблюдава — дърветата се разтварят и оттам се появява една дама.

Облечена е в тъмна коприна, а лицето й е покрито с воал. Мартин никога не е срещал дама в тази гора — никога не е виждал тук жена, с изключение на някое селско момиче, дошло да събира лешници. Но появата на непознатата не му е неприятна. Когато дамата се приближава, той забелязва, че тя не е нито стара и грозна, а напротив, това е една млада девойка. И въпреки, че сега разпознава в нея тази, която често пъти своенравно е обявявал за непривлекателна, той е склонен да допусне наличието на доказателства за красота зад тънката мрежа на воала й.

Тя го подминава, без да продума. Разбира се, че ще постъпи така — всички жени са ужасни горделивки, а той не познава по-надута кукла от тази Каролайн Хелстоун. Мисълта едва се е зародила в главата му, когато дамата прави обратно онези две крачки, с които го е подминала, и повдигайки воала си, спира поглед върху лицето му, като пита нежно:

— Не сте ли един от синовете на мистър Йорк?

Никакво доказателство, представено от човек, не би могло да убеди Мартин, че се бе изчервил, когато го заговориха; и все пак той се изчерви, при това до ушите.

— Да — отвърна рязко той, решен да дочака високомерно развоя на събитията.

— Вие сте Мартин, нали? — гласеше следващият въпрос.

Той едва ли можеше да бъде по-удачен — едно обикновено изречение, казано, без каквато и да е преструвка, дори малко свенливо. Но въпросът прозвуча в хармония с природата на момчето и го омагьоса като музика.

Мартин притежаваше изострен усет за собствената си самоличност — стори му се съвсем правилно и логично, че девойката го отдели от братята му. Подобно на баща си той мразеше церемониалността; намираше за съвсем естествено една дама да се обърне към него с „Мартин“, а не с „мистър Мартин“ — обръщение като последното би я лишило завинаги от благоразположението му. По-лоша от церемониалността, ако това изобщо бе възможно, беше другата крайност — свойското фамилиарничене; затова пък едва доловимата нотка на свенливост, лекото колебание — тези неща му се струваха съвършено уместни.

— Аз съм Мартин — каза той.

— Добре ли са майка ви и баща ви? (Цяло щастие бе, че тя не каза „мама“ и „татко“, това би провалило всичко.) А Роуз и Джеси?

— Предполагам, че да.

— Братовчедка ми Хортенз е още в Брайърмейнс, нали?

— О, да!

Мартин се усмихна едва-едва и леко изпъшка — дамата отвърна на неговата полуусмивка, тъй като можеше да се досети какво отношение имат към Хортенз синовете на мистър Йорк.

— Майка ви разбира ли се с нея?

— Те са тъй единодушни по въпроса за прислугата, че е невъзможно да не си допаднат една на друга!

— Тази вечер е студено.

— Защо сте излезли толкова късно?

— Загубих се в гората.

Най-сетне на Мартин бе предоставена възможност да се възползува от ироничния си смях.

— Загубили сте се в голямата гора на Брайърмейнс! В такъв случай заслужавате никога да не намерите пътеката.

— Никога не съм била тук преди и предполагам, че съм навлязла незаконно в чуждо владение. Бихте могли да съобщите за мен, ако пожелаете, Мартин, и тогава ще ме глобят — тази гора е на баща ви.

— Струва ми се, че това ми е известно. Но щом сте проявили такава наивност, че да се загубите, аз ще ви изведа.

— Няма нужда — вече намерих пътеката и ще се оправя. Мартин (малко забързано), как е мистър Мур?

До ушите на Мартин бяха стигнали някои слухове и сега му дойде наум, че може да се позабавлява, като си направи един експеримент.

— Умира. Нищо не може да го спаси. Няма никаква надежда!

Тя отметна воала си. Погледна го в очите и каза:

— Умира!

— Умира. Жените вкъщи, майка ми и останалите, направили нещо с превръзките му и това бил краят — ако не били те, щял да се оправи. По мое мнение трябва да ги арестуват, да ги затворят, да ги осъдят и най-малкото да ги откарат в Австралия.

Вероятно девойката не бе чула тази присъда — тя стоеше неподвижна. След около две минути пое напред, без да продума, без сбогом или някакви въпроси. Това съвсем не бе забавно, а и Мартин не бе очаквал подобна развръзка; бе се надявал да види сцена на драматизъм и патос. Едва ли си струваше да плаши момичето, ако то нямаше намерение да му достави съответното удоволствие. Той извика:

— Мис Хелстоун!

Тя не го чу и не се обърна. Момчето се завтече след я и я настигна.

— Почакайте! Разтревожихте ли се от това, което ви казах?

— Вие не знаете нищо за смъртта, Мартин. За мен вие сте твърде малък, за да разговарям с вас за такова нещо.

— Повярвахте ли ми? Но аз просто се пошегувах! Мур яде за трима — винаги му приготвят ястия от саго или тапиока, или някое друго вкусно ядене. Аз никога не влизам в кухнята, но на огъня постоянно ври тенджера, в която за него се готви нещо по-специално. Даже смятам в скоро време да се престоря на ранен войник, за да се изсипе и върху мен такъв рог на изобилието.

— Мартин! Мартин! — Тук гласът й потрепери и тя се спря. — Постъпката ви е безкрайно лоша, Мартин, вие едва не ме убихте.

Тя отново спря, за да се облегне на едно дърво, трепереща и бледа като смъртта.

Мартин я наблюдаваше с неизразимо любопитство. От една страна, за него бе, както сам би се изразил, „живо“ удоволствие да види всичко това — то му разкри толкова много неща, а напоследък той с особена охота разкриваше тайни. От друга страна, то му напомни какво бе изпитал веднъж, когато бе чул жалната песен на женския кос за малките птиченца, които Матю бе смачкал с камък, а това чувство никак не бе приятно. Тъй като не бе в състояние да намери нещо подходящо, което да каже, за да я успокои, той започна да прехвърля в ума си нещата, които би могъл да направи. Усмихна се и момчешката му усмивка придаде странна прозрачност на лика му.

— Еврика? — извика Мартин. — Ще уредя всичко! Сега сте по-добре, мис Каролайн. Хайде, тръгвайте! — подкани я той.

Без да съобрази, че за мис Хелстоун едва ли би било толкова лесно, колкото за самия него, да се катери през огради или да прескача плетища, той я преведе по една пряка пътека, водеща до зид без врата. Последицата от това беше, че момчето трябваше да й помогне да преодолее някои доста трудни препятствия, и докато роптаеше против безпомощността й, на него страшно много му харесваше да бъде полезен с нещо.

— Мартин, преди да се разделим, кажете ми сериозно и честно дали Мур е по-добре.

— Колко много мислите за този Мур!

— Не… но… мнозина от приятелите му могат да ме попитат, а аз бих искала да им дам правдив отговор.

— Можете да им кажете, че вече е по-добре, само че е ленив. Можете да им кажете, че на обед яде овнешки пържоли, а за вечеря му се предлагат най-отбрани плодове. Една вечер докопах таблата, която носеха нагоре за него, и изядох половината от нещата там.

— А кой се грижи за него, Мартин? Кой го гледа?

— Кой го гледа, а? Голямото бебе! Гледа го една жена, която е кръгла и голяма колкото най-голямата ни бъчва за вода — една груба и твърде неблагосклонна дърта вещица. Не се съмнявам, че го подрежда добре — никого не пуска при него и го държи главно на тъмно. Струва ми се, че доста го поотупва в онази стая. Понякога, когато съм в леглото, се заслушвам и мисля, че чувам как го налага. Трябва да видите юмрука й — само в едната си длан може да сграбчи половин дузина ръчички като вашата. Все пак въпреки пържолите и желетата, които получава, не бих искал да съм на негово място. И всъщност, ако питат мен, тя изяжда повечето от храната, която качват горе за мистър Мур, Дано не го умори от глад.

Дълбоко мълчание и размисъл от страна на Каролайн и лукаво любопитство от страна на Мартин.

— Предполагам, че вие не го виждате, Мартин?

— Аз? Не, аз не се интересувам от него.

Отново мълчание.

— Не идвахте ли вие заедно с мисис Прайър преди около пет седмици да питате за него? — отново проговори Мартин.

— Май искахте да се качите тогава горе, нали?

— Наистина искахме и молихме за това, но майка ви не ни пусна.

— Да, не ви пусна. Чух за това. Отнесла се е с вас така, както й доставя удоволствие да се отнася от време на време с гостите — нахокала ви е и ви е отпратила.

— Не беше много любезна, но вие знаете, Мартин, че сме роднини и че е съвсем естествено да се интересуваме от мистър Мур. Но тук трябва да се разделим — вече сме пред портата на баща ви.

— Чудесно — и какво от това? Ще ви изпратя до дома ви.

— Ще се чудят къде сте, защо не сте се прибрали до сега?

— Нека… Предполагам, че и сам мога да се погрижа за себе си.

Мартин знаеше, че вече нямаше да му се размине строгото назидание, придружено със сух хляб и чай за вечеря. Нямаше значение — вечерта му бе подарила едно приключение и това бе по-добре, отколкото топли кифлички и препечен хляб.

Той проводи Каролайн до дома й. По пътя обеща да отиде и да види мистър Мур въпреки дракона, който пазеше стаята му, и уговори час на другия ден, когато Каролайн щеше да дойде в гората на Брайърмейнс, за да получи вести от него — двамата щяха да се срещнат до едно дърво. Планът едва ли щеше да доведе до нещо, но при все това му се нравеше.

Когато се прибра, той си получи сухия хляб и назиданието, а след това го отпратиха рано в леглото. Момчето понесе наказанието си с истински стоицизъм.

Преди да се качи в стаята си, Мартин отиде тайно в трапезарията. Това смълчано, студено и представително помещение се използуваше рядко, тъй като семейството се хранеше в задната столова. Той застана пред камината и вдигна свещта си, за да освети двата портрета на стената — рисунки на две женски глави. Едната притежаваше спокойна красота — щастлива и невинна, а другата бе по-хубава, но в изражението й се четеше униние и безнадеждност.

— Приличаше на тази жена — каза той, вперил поглед във втората рисунка, — когато плачеше, цялата побледняла и облегната на онова дърво.

— Предполагам — продължи той, когато бе вече в стаята си и седеше на ръба на леглото, — предполагам, че тя е това, което хората наричат „влюбена“. Да, влюбена в онзи дългуч от съседната стая. Шшт! Хорсфол май пак го отупва. Чудя му се как не вика. Като слуша човек, наистина изглежда, че здравата го налага, но предполагам, че само оправя леглото му. Веднъж я видях как го прави — удряше дюшека, сякаш се боксираше с него. Странното е, че тази Зила (какво име, боже!), че тази Зила Хорсфол е жена и Каролайн Хелстоун също е жена — две същества от един и същи пол, за които не може да се каже, че си приличат особено много. Хубаво момиче ли е тази Каролайн? Подозирам, че е така приятно е човек да я гледа; в лицето й има нещо толкова чисто, а погледът й е тъй нежен. Харесва ми, когато ме гледа — тогава усещам, че с мен става нещо приятно. Има дълги мигли — сенките им сякаш падат върху този, когото гледа, и му навяват размисъл и покой. Ако се държи добре с мен и продължи да ми харесва, тъй както ми хареса днес, може да направя нещо добро за нея в замяна. Доста ми допада идеята да надхитря майка се и онази стара вещица Хорсфол. Не че Мур ми е особено симпатичен, но за това, което ще направя, ще си поискам награда по мой избор. Зная каква да бъде тя и освен това зная, че няма да се понрави на Мур — толкова по-добре.

След тези думи той си легна.

[1] Ако ми предложиш някоя равностойна английска дума, читателю, тогава съм готова на драго сърце да се откажа от френската дума. Във всеки случай нашето „Reflections“ не е подходящо — Б.а.

Reflets (фр.) — отблясъци; reflections (англ.) — отражения. — Б.пр. ↑

Глава XXXIII
Тактиката на Мартин

Според замисъла на своя план този ден Мартин трябваше да си остане у дома. На закуска се оказа, че няма никакъв апетит, а когато наближи време за училище, почувствува остра болка в сърдечната област, ето защо, вместо да се отправи към училище заедно с Марк, той се домогна до мястото на баща си в креслото пред камината и взе в ръка сутрешния вестник. След като се справи успешно с тази точка от плана си и Марк вече бързаше по пътя, за да не пропусне часа на мистър Самър, след като Матю и мистър Йорк се бяха оттеглили в кантората, останаха още три — не, четири подвига, които чакаха своя ред.

Първият от тях бе да се добере до закуската си — той не се бе докосвал до нея, а апетитът му на петнадесетгодишно момче се бунтуваше срещу подобно лишение. Вторият, третият и четвъртият се състояха в следното — трябваше да направи така, щото майка му, мис Мур и мисис Хорсфол последователно да бъдат отстранени от неговото поле на действие преди четири часа този следобед.

В момента първият подвиг не търпеше отлагане, тъй като предстоящата му дейност изискваше такова количество енергия, каквото празнината в младия стомах на Мартин далеч не можеше да осигури.

Мартин познаваше пътя към килера и осланяйки се на тези си познания, пое по него. Прислужниците бяха в кухнята и смълчано закусваха при затворени врати. Майка му и мис Мур бяха излезли на въздух вън на моравата и обсъждаха гореспоменатите затворени врати, а Мартин, намиращ се в безопасност в килера, придирчиво подбираше от неговите запаси. Бе позакъснял със закуската си и смяташе, че трябва да й придаде по-празничен характер. Струваше му се, че известно разнообразяване на неговата неизменна, не особено апетитна дажба от хляб и мляко е както желателно, така и целесъобразно — идеята му бе да съчетае полезното с приятното. На полица, покрита със слама, се мъдреха розови ябълки, от които Мартин си взе три. Върху поднос бяха наредени сладкиши и той си избра един с кайсии и друг с червени джанки. Погледът му не се спря върху обикновения домашен хляб, а се насочи благосклонно към няколкото стафидени кейка за чай и Мартин благоволи да си избере един от тях. Благодарение на джобното си ножче успя да обсеби едно кокоше крило и парче шунка. Най-накрая му дойде наум, че едно малко парченце от пудинга би се съчетало чудесно с другите неща и след като направи тази последна добавка към плячката си, най-сетне се запъти към вестибюла.

Вече се намираше на половината път — само още три стъпала го деляха от тихото пристанище на задната гостна, — когато вратата се отвори и пред него застана Матю. Щеше да бъде хиляди пъти по-добре, ако вместо него там се бе появил Лукавият с пълно снаряжение от рога, копита и опашка.

В мислите на Матю, настроен винаги подигравателно и скептично, вече бе успяло да се прокрадне известно съмнение относно болката в сърдечната област — сутринта той бе промърморил някакви думи, сред които отчетливо се бе отделила фразата „прави се на светец“, а домогването до креслото и вестника така напрегнаха ума му, че едва не се прости с него. Разкрилата се пред очите му гледка — ябълките, кейкът, крилцето, шунката и пудингът — предлагаше доказателства, които дойдоха като по поръчка, за да го преизпълнят с непоклатима увереност в собствената му прозорливост.

Мартин спря interdit[1], но само за миг; в следващата секунда усети твърда почва под краката си и бе обзет от увереност, че всичко е наред. С прозрението, присъщо на des ames elites[2], той изведнъж разбра как това на пръв поглед нещастно стечение на обстоятелствата можеше да бъде обърнато изцяло в негова полза. Разбра как може да го използува, за да осигури успеха на втората си задача, а именно — отстраняването на майка си. Той знаеше, че всеки сблъсък между него и Матю винаги подсказваше на мисис Йорк необходимостта от истеричен припадък. Знаеше още и това, че по правило след бурята настъпва затишие, че след едно истерично утро майка му със сигурност ще потърси успокоителното въздействие на леглото в следобедните часове. А това бе добре дошло за него.

Свадата, както му е редът, се разрази във вестибюла. Сух смях, ехидна забележка и презрителна подигравка бяха първите й признаци, посрещнати от равнодушен, но много язвителен отговор. Двамата се вкопчиха един в друг, Мартин, който обикновено не вдигаше голям шум в подобни случаи, този път нададе страхотен рев. Веднага долетяха прислужниците, мисис Йорк и мис Мур, но нито една женска ръка не бе в състояние да разтърве двете момчета. Повикан бе мистър Йорк.

— Синове мои — каза той, — един от вас ще трябва да напусне този дом, ако това се повтори. Няма да търпя под своя покрив борба като тази между Каин и Авел.

Сега вече Мартин се остави да го отведат — тялото го болеше. Той бе най-малкият и най-крехкият, но хладнокръвието не го беше напуснало и се държеше достойно; дори се усмихваше, доволен, че най-трудната част от задачата, която си бе наумил, се намираше вече зад гърба му.

В хода на утрото за миг го обзе колебание, „Не си струва да си създавам неприятности заради тази Каролайн“ — помисли си той. Ала четвърт час след това Мартин отново бе в гостната, загледан в портрета на жената с поразрошени кичури и с очи, помръкнали от безнадеждност. „Да — каза си той, — накарах я да плаче, да трепери, дори едва не припадна, но преди да се разделя с нея, ще направя така, че да видя усмивката й. Освен това иска ми се да надхитря това женско царство вкъщи.“

Веднага след обеда мисис Йорк изпълни предположенията на сина си и се оттегли в своята стая. Сега дойде ред на Хортенз.

Тази дама току-що се бе настанила удобно в задната всекидневна и се бе заловила с кърпене на чорапи, когато Мартин, който се бе изтегнал на дивана с книга в ръка (според собствените му думи той все още усещаше известно неразположение) и с чувствената отпуснатост на някой новоизлюпен паша, вдигна поглед и лениво поде разговор за Сара, прислужницата в дома на Хортенз. В хода на една дълга словесна разходка той намекна, че според слуховете тази девойка имала трима обожатели — Фредерик Мъргатройд, Джеремая Пигхилс и Джон, който бил син на Мели, която била дъщеря на Хана, която пък била дъщеря на Деб, и че мис Ман била потвърдила със сигурност, че сега, когато това момиче било оставено съвсем само да се грижи за дома в клисурата, то често канело там обожателите си на гощавка, като ги черпело с най-доброто, което домът предлагал.

Повече от това не беше необходимо. Хортенз не би могла да преживее и един час, без да политне към мястото на тези нечестиви деяния и лично да провери как стоят нещата. Оставаше мисис Хорсфол.

Вече пълен господар на положението, Мартин измъкна от кошницата на майка си връзка ключове. С тях той отвори стенния шкаф, извади оттам една черна бутилка и малка чашка, постави ги на масата, пъргаво се изкачи по стъпалата, отправи се към вратата на стаята, в която лежеше мистър Мур, почука и насреща му застана фигурата на болногледачката.

— Ако желаете, госпожо, можете да отскочите до задната всекидневна, където ще имате възможността да се подкрепите. Никой няма да ви безпокои — всички са извън дома.

Той проследи с поглед как тя слезе по стъпалата и влезе в задната стая, след което сам затвори вратата. Сега бе уверен, че мисис Хорсфол е на сигурно място.

Трудната работа бе свършена — беше дошло време за удоволствието. Той грабна шапката си и се отправи към гората.

Още нямаше три и половина. Утрото бе обещавало хубаво време, но сега се бе смрачило — започваше да снежи. Духаше студен вятър и гората имаше неприветлив вид, а старото дърво изглеждаше помръкнало. Въпреки това сянката, която то хвърляше напряко на пътеката, допадна на Мартин — той намираше някакво очарование в призрачния вид на оживелия от вятъра дъб.

Наложи се да чака. Закрачи напред-назад, а снежинките падаха все по-бързо и по-бързо. Вятърът, който допреди малко само въздишаше, сега вече жаловито стенеше.

„Закъснява — промърмори на себе си той, докато оглеждаше тясната пътека. — Питам се, за какво толкова ми е притрябвало да я виждам? Тя не идва заради мен. Но аз имам власт над нея и искам да дойде тук, за да мога да се възползувам от тази власт.“

Мартин продължи да се разхожда.

„А пък ако не дойде — поднови монолога си той след известно време, — само ще си навлече омразата и презрението ми.“

Мартин чу църковния часовник да удря четири. Някакви стъпки, толкова леки, че ако не бе шумоленето на листата под тях, навярно нямаше да се чуят, сложиха край на нетърпението му. Вятърът вече духаше много силно, а плътната бяла вихрушка закриваше всичко от погледа. Но тя вървеше решително и смело напред.

— Е, Мартин — попита нетърпеливо Каролайн, — как е той?

„Странно как се тревожи тя за него. Изглежда, заслепяващият сняг и щипещият студ за нея не представляват нищо — премина през ума му. — И все пак лицето и е като на невръстно момиченце, както би казала майка ми. Как ми се иска да имам някакво наметало, за да я загърна с него.“

Зает със собствените си мисли, той остави въпроса на мис Хелстоун без отговор.

— Бяхте ли при него?

— Не.

— О! Но нали ми обещахте!

— Възнамерявам да направя нещо по-добро за вас. Не ви ли казах, че нямам желание да го виждам?

— Но ще мине толкова време, преди да мога да узная нещо със сигурност за него, а вече се уморих да чакам. Мартин, моля ви, идете при него и му предайте поздрави от Каролайн Хелстоун; кажете му, че тя желае да узнае как е той и дали може да направи нещо за подобряване на състоянието му.

— Няма да го направя.

— Променен сте — снощи бяхте така приятелски настроен.

— Хайде да тръгваме. Не трябва да стоим в тази гора, защото е много студено.

— Но преди да си замина, обещайте ми да дойдете отново утре с вести за него.

— Невъзможно. Прекалено съм болнав, за да мога да идвам на такива срещи през зимата. Ако знаехте как ме боляха гърдите тази сутрин и как останах без закуска, и как, освен това пострадах, тогава щяхте да разберете защо не трябва да ме карате да идвам тук в снега. Казах ви, хайде да тръгваме.

— Наистина ли сте болнав, Мартин?

— Нима нямам такъв вид?

— Бузите ви са розови.

— Това е от треската. Идвате ли, или не?

— Къде?

— С мен. Цял глупак съм, че не си донесох наметало — щях да ви загърна с него.

— Вие се прибирате, а най-краткият път за мен е в обратната посока.

— Дайте ми ръката си. Аз ще се погрижа за вас.

— Но зидът… плетът… катеренето е толкова трудно нещо, а вие сте твърде малък и слаб, за да ми помогнете, без да се нараните.

— Вие ще минете през портата.

— Но…

— Но! Но! Ще ми се доверите ли, или не?

Тя го погледна в очите.

— Струва ми се, че да. Готова съм на всичко, само не и да се върна толкова разтревожена, колкото дойдох.

— За това не отговарям. Но мога да ви обещая едно — оставете на мен и ще видите Мур със собствените си очи.

— Ще го видя? Аз?

— Да, вие.

— Но, мили Мартин, той знае ли?

— А! Сега пък съм мил. Не, не знае.

— Ами майка ви и останалите?

— Всичко е наред.

Каролайн потъна в продължителен мълчалив размисъл, но не се отдели от водача си. Вече се виждаше Брайърмейнс.

— Решихте ли се? — попита той.

Тя мълчеше.

— Решавайте. Сега е моментът. Уверявам ви, че аз няма да го видя, освен ако не трябва да му съобщя за идването ви.

— Странно момче сте вие, Мартин, както е странна и постъпката ви. Но пък и всичко, което изпитвам от дълго време насам, е странно. Ще го видя.

— След като го казахте, няма да се колебаете или да се откажете, нали?

— Не.

— Хайде тогава. Не се страхувайте да минете покрай прозореца на гостната — никой няма да ви види. Баща ми и Матю са в тъкачницата, Марк е на училище, прислужниците са в задната кухня, мис Мур е у дома си, майка ми е в леглото си, а мисис Хорсфол е на седмото небе. Забележете — няма нужда да звъня. Отварям вратата — вестибюлът е пуст, стълбището — тихо; така е и на горния етаж. Цялата къща, както и обитателите й са омагьосани и аз няма да разваля магията, докато не си тръгнете.

— Мартин, вярвам ви.

— Никога не сте казвали по-добра дума. Позволете ми да поема шала ви — ще изтупам снега от него и ще го изсуша. Измокрена сте и ви е студено на горния етаж огънят гори. Готова ли сте?

— Да.

— Вървете след мен.

Той остави обущата си на изтривалката и изкачи стълбището по чорапи. Каролайн се прокрадна след него с безшумни стъпки — пред тях се намираше галерия с коридор. В дъното на коридора Мартин се спря пред една врата и почука. Наложи се да почука втори и трети път, докато мъжки глас, познат на едного от двамата навън, най-сетне каза:

— Влез.

Момчето бързо се шмугна вътре.

— Мистър Мур, една дама е дошла да пита за вас. Никоя от жените не е наоколо, освен това днес е ден за пране и прислужниците са в задната кухня, покрити от главата до петите със сапунена пяна, затова я поканих да се качи горе.

— Тук ли, сър?

— Тук, сър. Но ако възразявате, тя може пак да слезе долу.

— Нима тук е подходящо място за дами или пък аз мога да я приема в този вид, смешни момко?

— В такъв случай ще я отпратя.

— Почакайте, Мартин! Коя е тя?

— Баба ви от замъка на река Шелда във Фламандия, за която мис Мур винаги си спомня.

— Мартин — чу се най-тих шепот откъм вратата, — не говорете глупости.

— Там ли е тя? — бързо попита Мур, дочул този лек шум.

— Там е, готова да припадне — застанала е на изтривалката пред вратата и е потресена от отсъствието на роднинска обич у вас.

— Вижте какво, Мартин, не мога да разбера дявол ли сте, или паж? Как изглежда тя?

— По-скоро като мен, отколкото като вас, тъй като е млада и красива.

— Поканете я вътре. Чувате ли?

— Влезте, мис Каролайн.

— Мис Каролайн! — повтори Мур.

А когато мис Каролайн влезе, тя бе посрещната насред стаята от една висока, слаба и изтощена фигура, която сграбчи и двете й ръце.

— Давам ви четвърт час — каза Мартин, като се оттегляше, — нито минутка повече. Кажете си каквото имате да си казвате в рамките на това време. А докато то изтече, аз ще бъда в галерията. Никой няма да дойде, ще ви пазя. Ако пък настоявате да останете заедно по-дълго време, тогава не отговарям.

Той затвори вратата. В галерията се почувствува като крал — никога преди не се бе впускал в приключение, което да му харесва толкова много. Никое друго приключение не го бе изпълвало с такава важност, нито пък го бе заинтригувало до такава степен.

— Най-сетне дойдохте — каза изнемощелият мъж, впил хлътналите си очи в своята посетителка.

— Очаквахте ли ме преди?

— Цял месец — почти два месеца с вас бяхме тъй близо. Аз страдах, Кари, прекарах дълго време в опасност и мъка.

— Не можех да дойда.

— Не можехте ли? Но домът на чичо ви и Брайърмейнс са толкова близо — делят ги само две мили.

Лицето на девойката, към която бяха отправени тези косвени укори, изразяваше болка и удоволствие — опитът й да се защити й носеше радост и горчивина.

— Като казах, че не можех да дойда, имах предвид, че не можех да ви видя, тъй като майка ми и аз дойдохме още в деня, когато научихме за случилото се. Тогава мистър Мактърк ни каза, че е невъзможно да се допуснат чужди хора при вас.

— А след това? Във всеки хубав следобед през многото изминали седмици напрягах слуха си. Нещо тук, Кари (с ръка на гърдите си), ми подсказваше, че е невъзможно да не сте помислили за мен. Не защото заслужавам това, а защото сме стари познати, защото сме братовчеди.

— Идвахме пак, Робърт. Мама и аз идвахме пак.

— Идвахте ли? О, това трябва да се чуе. Щом сте идвали отново, ще седнем и ще поговорим за това.

Те седнаха. Каролайн придърпа стола си към неговия. Сега въздухът навън представляваше непрогледна пелена от снежинки — вятърът, дошъл от Исландия ги въртеше в лудешки танц. Двамата нямаха уши за воя на вилнеещата хала, нито очи за белите облаци подгонени от нея — всеки от тях бе завладян само от едно: присъствието на другия.

— Значи майка ви и вие сте идвали отново?

— И мисис Йорк се отнесе много особено с нас. Помолихме да ви видим. „Не — каза тя, — не в моя дом. В момента аз отговарям за живота му и няма да позволя да го загубя заради половин час празни приказки.“ Но не бива да ви разказвам всичко, което ни каза тя — то бе доста неприятно. И все пак ние дойдохме отново — мама, мис Кийлдар и аз. Мислехме, че този път ще надделеем, тъй като бяхме три срещу една — Шърли бе на наша страна. Мисис Йорк обаче ни посрещна на нож.

Мур се усмихна.

— Какво каза тя?

— Неща, които ни изумиха. Най-накрая Шърли започна да се смее, аз се разплаках, а майка ми сериозно се ядоса. И трите бяхме изтласкани от полесражението. Оттогава минавам веднъж на ден покрай тази къща само заради удоволствието да погледна към прозореца ви, който разпознавам по спуснатите пердета. Наистина не смея да влизам.

— Толкова много желаех да дойдете, Каролайн.

— Не знаех това. Нито за миг не ми е минавало през ума, че може да мислите за мен. Ако дори за секунда бях допуснала подобна възможност…

— Мисис Йорк пак щеше да ви победи.

— Нямаше да успее. Щях да прибягна до хитрост, ако убеждението не помогнеше. Щях да дойда до кухненската врата, прислужницата щеше да ме пусне да вляза и щях направо да се кача на горния етаж. Всъщност страхът от това да не ви досадя, страхът от вас самия ме смущаваше много повече, отколкото страхът от мисис Йорк.

— Точно снощи ме обзе някакво отчаяние, че никога повече няма да ви видя. Слабостта ме потопи в ужасно униние, наистина ужасно…

— И сте сам през цялото време?

— По-лошо, отколкото сам.

— Но навярно състоянието ви се подобрява, щом можете да напускате леглото си?

— Съмнявам се дали ще оживея — след подобно физическо изтощение не очаквам нищо друго, освен някоя безпощадна болест.

— По-добре… по-добре е да се приберете у дома си.

— Мъката ще ме последва и там.

— Аз ще променя това. Сега всичко ще се промени, ако ще да трябва да се преборя дори и с десет мисис Йорк.

— Кари, карате ме да се усмихвам.

— Усмихнете се, усмихнете се пак. Да ви кажа ли какво бих искала?

— Кажете ми каквото и да е — само говорете. Аз съм Саул[3] и ще загина без музиката на гласа ви.

— Бих искала да ви докарат у дома и да ви оставят на мен и на майка ми.

— Безценен дар! Не съм се смял, откакто стреляха по мен.

— Боли ли ви, Робърт?

— Вече не толкова много, но съм безнадеждно слаб, а и в душата ми е страшно — мрак, пустота и безсилие властвуват там. Не е ли изписано това на лицето ми? Не изглеждам ли истински призрак?

— Променен сте, но въпреки това бих ви познала, където и да е. И все пак разбирам чувствата ви — аз самата преживях нещо подобно. Откакто се срещнахме, аз също бях много болна.

— Много болна?

— Мислех си, че ще умра. Историята на живота ми като че ли приближаваше към своя край. Всяка вечер, точно в полунощ, се събуждах от ужасни сънища, а книгата лежеше разтворена пред мен на последната си страница, на която пишеше „Край“. Изпитвах странни чувства.

— Сякаш разказвате моите преживявания.

— Струваше ми се, че никога вече няма да ви видя. Бях отслабнала много — толкова, колкото сте вие сега. Не можех да правя нищо сама — не можех нито да стана, нито да легна без чужда помощ, нямах сили дори да се храня, но сега виждате, че съм по-добре.

— Утешителко! Думите ви ми носят тъга и радост. Твърде изнемощял съм, за да кажа какво чувствувам, но докато говорите, аз наистина преливам от чувства.

— Ето аз съм до вас, където мислех, че никога вече не ще мога да бъда. Разговарям с вас, виждам, че ме слушате с желание и ме гледате любезно. Нима можех да разчитам на това? Бях обзета от отчаяние.

Мур въздъхна толкова дълбоко, че въздишката му прозвуча като стон — с ръка закри очите си.

— Господи, пощади ме, за да изкупя вината си!

Такава бе неговата молитва.

— Каква вина?

— Да не говорим за това сега, Кари — все още не съм достатъчно здрав и силен за това. Беше ли мисис Прайър край вас, докато боледувахте?

— Да — отвърна Каролайн с усмивка. — Знаете ли, че тя е майка ми?

— Да, чух. Хортенз ми каза. Но искам да чуя всичко от вас. Чувствувате ли се с нея по-щастлива?

— Как! Мама? Тя ми е толкова скъпа, че просто не мога да го изразя с думи. Бях изцяло отпаднала и тя ме изправи на крака.

— Заслужавам да чуя това в момент, когато едва мога да вдигам ръка до главата си. Заслужавам го.

— Но това не е укор към вас.

— Това е горещ въглен върху главата ми, както и всяка дума, която отправяте към мен, всеки поглед, който озарява прекрасното ви лице. Елате по-близо, Лина и ми дайте ръката си, ако слабите ми пръсти не ви плашат.

Тя пое тези слаби пръсти в двете си малки ръце, наведе глава et les effleura de ses levres[4] (тук използувам френски, защото думата „effleurer“ е изискана дума). Мур бе дълбоко трогнат — две големи сълзи се търкулнаха по хлътналите му страни.

— Ще запазя тези неща в сърцето си, Кари. Ще съхраня тази целувка и един ден отново ще ви я припомня.

— Излизайте! — извика Мартин, като отвори вратата. — Хайде, изминаха двадесет минути вместо четвърт час.

— Тя няма да се помръдне от мястото си, глупчо.

— Не смея да остана повече, Робърт.

— Обещавате ли ми, че ще дойдете пак?

— Не, не може — отвърна Мартин. — Не трябва да ви става навик, имам си достатъчно други главоболия. Един път е добре, но не желая да го повторя.

— Вие няма да го повторите?

— Шшт! Не го ядосвайте — ако не беше той, днес нямаше да можем да се видим. Но ще дойда пак, ако имате желание.

— Това е желанието ми, единственото ми желание — единственото, което мога да изпитам.

— Тръгвайте веднага. Чух майка ми да кашля, да става от леглото и да стъпва на пода. Само да ви хване на стълбището, мис Каролайн! Няма да си вземате довиждане (Мартин застана между нея и Мур) — трябва да бягате.

— Шалът ми, Мартин.

— У мен е. Ще ви го наметна, когато стигнете вестибюла.

Той ги раздели. Не им позволи да се сбогуват, и им остави само това, което можеше да се изрази с поглед. Почти понесе Каролайн надолу по стъпалата. Във вестибюла уви шала й около нея и само ако подът на галерията не бе изскърцал под стъпките на майка му и ако онова чувство на стеснителност, продиктувано от истинския, естествен, а следователно и благороден порив на момчешкото му сърце, не го бе възпряло, той щеше да поиска наградата си, щеше да каже: „А сега, мис Каролайн, за всичко това ме възнаградете с една целувка.“ Но преди устните му да произнесат думите, тя вече бе прекосила заснежения път, като по-скоро докосваше, отколкото газеше в преспите.

— Тя ми е длъжница и аз ще получа своето.

Той се позалъга, като си каза, че се бе провалил поради обстоятелствата, а не поради липса на смелост. Заблуждението бе едно от характерните качества на такива натури и Мартин се смяташе за по-лош, отколкото бе в действителност.

[1] Озадачен (фр.) — Б.пр. ↑

[2] Възвишените души (фр.) — Б.пр. ↑

[3] Саул срещал трудности с първосвещеника Самуил и това го потапяло в меланхолията, която само музиката на Давид можела да разсее (Първа книга Царства, 16:23). — Б.пр. ↑

[4] И ги докосна с устни (фр.) — Б.пр. ↑

Глава XXXIV
Домашни крамоли или забележителен пример за религиозно усърдие

Вкусил веднъж от силното вълнение, Мартин поиска втора глътка; опознал веднъж сладостта на силата, той не желаеше да се раздели с нея. Мис Хелстоун — тази девойка, която винаги бе наричал грозна и чийто лик сега непрекъснато бе пред очите му ден и нощ, в мрак и на слънчева светлина — бе престъпила прага на душата му. Терзаеше го мисълта, че е възможно посещението никога да не се повтори.

Макар и да ходеше на училище, Мартин не бе обикновен ученик — съдбата му бе отредила живот на особняк. Няколко години по-късно той положи големи усилия, за да се издокара по образеца на останалия свят, ала това никога не му се удаде — остана белязан от знака на неповторимостта. Сега седеше безучастно на чина си в училище, като се питаше наум как да прибави още една глава към току-що започнатия роман в своя живот — все още не му бе известно колко много започнати „романи за цял живот“ са предопределени никога да не просъществуват след първата или най-много след втората си глава. Съботния следобед той прекара в гората с книгата с приказки и с онази неписана книга на собственото си въображение.

Враждебното чувство, с което Мартин обикновено посрещаше приближаването на неделята, не говореше за особена набожност. Макар да не бяха пламенни привърженици на официалната църква, майка му и баща му не пропускаха веднъж на този свещен ден да запълнят своята дълга скамейка в църквата на Брайърфийлд с цялото си домочадие. На теория мистър Йорк поставяше наравно всички секти и църкви. Според мисис Йорк палмата на първенството държаха моравските братя и квакерите заради трънения венец на смирението, който тези особи носеха на главите си; никой не бе чувал обаче мистър или мисис Йорк да са пристъпяли прага на някое сектантско сборище.

Мартин, както вече качах ненавиждаше неделята, защото утринната служба бе дълга, а проповедта съвсем не бе по вкуса му. Но през този съботен следобед размислите сред горския пущинак разкриха едно неподозирано до този момент очарование на идващия ден.

В неделя сутрин снегът бе много дълбок — толкова дълбок, щото по време на закуската мисис Йорк оповести убеждението си, че за децата, и за момчетата и за момичетата, би било по-добре да си останат у дома, както и решението си, че вместо да ходят на църква, те трябва да седят в мълчание цели два часа в задната всекидневна, докато Роуз и Мартин един след друг четат проповеди — проповедите на Джон Уезли, Последният, в качеството си на реформатор и пламенен проповедник на нови религиозни идеи, бе спечелил както нейното уважение, така и това на съпруга й.

— Роуз да прави каквото си ще — каза Мартин, без да вдигне поглед от книгата, която според тогавашния си навик, а и по-късно в живота си, четеше, докато закусваше.

— Роуз ще прави това, което й се казва, както и ти, Мартин — отсече майката.

— Аз отивам на църква.

Така отвърна синът й с онова неописуемо спокойствие на един истински Йорк, който знае какво иска и как да го постигне, а ако се намери притиснат до стената и няма спасителен изход, ще се остави да бъде премазан, но никога няма да капитулира.

— Времето не е подходящо — каза бащата.

Никакъв отговор — младежът продължи усърдно да чете, като бавно отчупваше хляба и отпиваше от млякото си.

— Мартин не обича да ходи на църква, но има нещо, което обича още по-малко, и това е да се подчинява — каза мисис Йорк.

— Обладан съм от чиста опърничавост, така ли?

— Да, точно така.

— Мамо, не сте права.

— А от какво си обладан тогава?

— Причините са няколко и са доста сложни. За да ви обясня всичко, ще трябва да разкрия пред вас последната тайна на душата си.

— Чуйте Мартин! Чуйте го! — извика мистър Йорк. Ще трябва да направя от това момче адвокат — природата му е писала да си вади хляба с езика. Хестър, третият ти син непременно трябва да надене адвокатската тога, защото притежава всички необходими качества за това — безочливост, самонадеяност и способността да бълва потоци от думи.

— Малко хляб, ако обичаш, Роуз — помоли Мартин с подчертана сериозност, спокойствие и безразличие.

Естественият глас на момчето бе нисък и жаловит, а по време на „мрачните му настроения“ едва ли бе по-силен от шепота на някоя дама. Колкото по-опърничаво бе настроението, толкова по-нежен и по-печален бе гласът му. Мартин дръпна звънеца и любезно помоли за обущата си.

— Но, Мартин — започна да го увещава баща му, целият път е осеян с преспи и е почти невъзможно да се мине през тях. Е, добре, момко — продължи той, видял, че момчето се надигна, когато църковната камбана започна да бие, — това е случай, в който за нищо на света няма да скърша волята на едно упорито момче. Непременно иди на църква. Освен преспите под краката навън има безмилостен вятър и смразяваща снежна виелица. Излез да се пребориш с нея, щом я предпочиташ пред топлата камина.

Мартин мълчаливо пое наметалото, вълнения шал и шапката си и хладнокръвно излезе навън.

— Баща ми има повече разум, отколкото майка заяви момчето. — Как липсва той на жените! Те забиват гвоздеи в живата плът, като си мислят, че удрят с чука по безчувствен камък.

Мартин стигна рано в църквата.

„Ако времето я уплаши (това си е една истинска декемврийска буря) или пък ако онази мисис Прайър не й разреши да излезе и аз не я видя след всичко това, ще се ядосам истински. Но независимо какво има навън — буря или ураган, градушка или поледица, — тя е длъжна да дойде. И ако нейният ум е достоен за очите и чертите на лицето й, тя ще дойде — ще дойде заради възможността да ме види, както и аз съм дошъл за това. Ще поиска да чуе нещо за проклетия си любим, както аз ще искам да вкуся онова, в което по моему се заключава целият смисъл на живота, цялата му същина. Аз смятам, че да живееш без приключения, е все едно да пиеш изветряла бира вместо шампанско.“

Той се огледа. В студената и тиха църква нямаше никой, освен една старица. Със заглъхването на камбанните удари започнаха да се появяват един по един възрастни енориаши, които смирено заемаха празните места. Само най-слабите, най-възрастните и най-бедните остават верни на майката — църква въпреки капризите на времето. Така и в тази ужасна сутрин не дойде нито едно от заможните семейства, не се появи нито една от техните карети — редиците от запазени столове с възглавнички бяха празни. Само по голите дъбови скамейки се бяха наредили беловласи възрастни люде и изнемощели бедняци.

„Ще си навлече презрението ми, ако не дойде“ — промърмори Мартин на себе си кратко и свирепо.

Широкополата шапка на пастора бе преминала през вратата — мистър Хелстоун и помощникът му се намираха зад олтара.

Камбаните спряха да бият, пюпитърът се запълни, вратите се затвориха и службата започна. Мястото, определено за семейството на пастора, остана празно — тя не бе дошла. Мартин я презря.

„Недостойна твар! Празно същество! Обикновена измамница! И тя е като всички момичета — слаба, егоистична и повърхностна!“

Това бе литургията на Мартин.

„Тя не прилича на портрета вкъщи — очите й не са големи и изразителни, носът й не е прав, нежен и с гръцки профил, устата й не притежава онова очарование, което очаквах и за което си мислех, че би могло да ме извади от мрака на най-лошите ми настроения. Какво е тя? Една хартийка за намотаване на кълбета, кукла, играчка, с една дума — момиче!“

Така погълнат бе този млад циник, че забрави да се изправи, когато трябваше, и все още се намираше в характерна молитвена поза, след като молитвата бе вече привършила и бе подет първият химн. Обстоятелството, че бе уловен в подобно положение, съвсем не допринесе за успокоението му — той скочи на крака цял залят от руменина (към подигравките бе чувствителен като момиче). И за зла участ в този момент църковната врата отново се отвори и местата между скамейките започнаха да се изпълват — в църквата се разнесе топуркането на сто малки нозе. Това бяха учениците от неделното училите. През зимата в Брайърфийлд обикновено държаха тези деца на топло, докато дойдеше време за причастието и проповедта — чак тогава ги въвеждаха в църквата.

Най-напред бяха настанени най-малките, а накрая, когато момчетата и по-малките момичета бяха подредени, когато под засилващите се звуци на органа гласовете на хора и богомолците се сляха в прочувствен химн, през църковната врата тихо влезе група от млади девойки, които завършиха процесията. След като се убеди, че всички са седнали, учителката им се отправи към скамейката на пастора. Сивото наметало и малката боброва шапка бяха познати на Мартин — това бе костюмът, който очите му болезнено бяха очаквали да съзрат. Мис Хелстоун не бе позволила на бурята да й попречи — въпреки всичко тя бе дошла на църква. Вероятно Мартин сподели радостта си с молитвеника — във всеки случай той скри лицето си там в продължение на две минути.

Радостен или не, Мартин намери време да й се ядоса още веднъж преди края на проповедта — тя нито веднъж не отправи поглед към него или поне той не бе имал щастието да срещне очите й.

„Ако — каза си той, — ако не ме забележи, ако покаже, че не занимавам мислите й, тогава мнението ми за нея ще стане по-лошо и по-неблагоприятно от всякога. Страшно жалко ще е, ако е дошла заради учениците от неделното училище с овчите им физиономии, а не заради мен или пък заради оня мършав дългуч Мур.“

Проповедта привърши, благословията бе произнесена, богомолците се разотидоха, а тя не се бе приближила до него.

Чак сега, когато се запъти към дома си, Мартин почувствува пронизващите игли на снежната вихрушка и ледения дъх на източния вятър.

Най-краткият му път минаваше през едно поле — той бе опасен, защото никой не бе минавал по него преди. Но Мартин нехаеше и се запъти именно оттам.

Близо до втората ограда имаше островче от дървета. Чадър ли бе онова, което се виждаше там? Да, чадър, който едва устояваше срещу поривите на вятъра, а зад него плющяха краищата на сиво наметало. Мартин ехидно се усмихна, докато с мъка се катереше нагоре по стръмния склон на затрупаното със сняг поле, което криеше такива изпитания за краката, сякаш бе част от подстъпите към вулкана Етна. Лицето му имаше неподражаемо изражение, когато, стигнал до оградата, той хладнокръвно се настани върху нея и започна следния разговор — разговор, който му се искаше да трае вечно.

— Мисля, че ще е по-добре да сключим една сделка, да ме замените за мисис Прайър.

— Не бях сигурна дали ще минете оттук, Мартин, но реших да опитам. Немислимо е човек да размени няколко думи на спокойствие в църквата или в църковния двор.

— Съгласна ли сте? Дайте мисис Прайър на майка ми, а пък аз ще надяна полата й, а?

— Ако мога да ви разбера! Защо се сетихте за мисис Прайър?

— Наричате я „мамо“, нали?

— Тя ми е майка.

— Не е възможно. Сигурно е много немарлива и негрижовна майка — мога да бъда пет пъти по-добра майка от нея. Смейте се колкото си искате — нямам нищо против да ви гледам как се смеете. Зъбите ви — мразя грозни зъби, но вашите са прекрасни като бисерна огърлица, при това огърлица, чиито бисери са превъзходни, равни и отлично подбрани.

— Мартин, какво ви става? Мислех, че мъжете от вашето семейство никога не правят комплименти.

— Не са правили до това поколение. Но чувствувам, че май съм призван да тласна в нова посока развитието на рода Йорк. Малко ми поомръзнаха собствените ми прадеди. Семейството ни съществува от четири века — все приказки за Хайрам, който бил син на Хайрам, които бил син на Самюъл, който бил син на Джон, който пък бил син на Зерубабъл Йорк. Всички, от Зерубабъл до последния Хайрам, са били такива, какъвто е баща ми във вашите очи. Преди това е имало един Годфри — притежаваме портрета му, той виси в стаята на Мур. Прилича на мен. Нищо и знаем за характера му, но съм сигурен, че се е различавал от този на неговите потомци. Има дълга къдрава коса и е облечен с вкус, като кралски кавалер. Казах ви, че прилича на мен следователно не е необходимо да добавям, че е с красива външност.

— Но вие не сте красив, Мартин.

— Не съм, но само почакайте да мине малко време. Смятам от днес да започна да развивам и усъвършенствувам личността си — тогава ще видим.

— Вие сте едно много странно и неразгадаемо момче, Мартин. Но не си въобразявайте, че някога ще бъдете красив, защото това няма да стане.

— Смятам да опитам. Но ние говорехме за мисис Прайър — на тоя свят сигурно не съществува по-неподходяща майка от нея, щом хладнокръвно е пуснала дъщеря си да излезе в такова време. Моята бе направо бясна за това, че исках да отида на църква, бе готова да метне кухненската четка подире ми.

— Мама бе много загрижена за мен, но боя се, че се показах твърде непокорна. Нищо не бе в състояние да ме отклони от решението да отида на църква.

— За да ме видите?

— Точно така — не мислех за нищо друго. Много се страхувах да не би снегът да ви възпре и да не дойдете. Не можете да си представите колко щастлива бях, когато ви видях сам-самичък на вашата скамейка.

— Дойдох, за да изпълня дълга си и да дам добър пример на енорията. Значи бяхте непокорна, така ли? Много ми се иска да ви видя непокорна, наистина ми се иска. Нима не бих ви дисциплинирал, ако бяхте под моя власт. Дайте ми чадъра си.

— Не мога да остана дълго — сигурно обедът вкъщи вече е сложен.

— Нашият също. В неделя винаги има нещо топло за обед. Днес има печена патица с ябълков пай и оризов пудинг. Винаги успявам да науча менюто — а пък тези са любимите ми ястия. Но съм готов да ги пожертвувам, ако и вие го направите.

— Нашият обед е студен — чичо ми не позволява да се готви ненужно в неделен ден. Но трябва да се връщам, у дома ще се тревожат, ако не се появя.

— Ами че същото ще бъде и в Брайърмейнс! Вече виждам как баща ми изпраща надзирателя и петима от бояджиите в шест посоки, за да търсят в снега тялото на блудния му син. Виждам как майка ми се кае за многото й несправедливости към мен сега, когато вече ме няма.

— Мартин, как е мистър Мур?

— Само заради това дойдохте, нали? Само за да произнесете тези думи.

— Хайде, казвайте по-бързо.

— Да го обесят дано! Не е по-зле, но с него се отнасят лошо както винаги — затворен е в клетка, държан е в единична килия. Искат да го превърнат или в идиот, или в маниак и да го изкарат невменяем. Хорсфол го принуждава да гладува, сама видяхте колко е слаб.

— Онзи ден вие бяхте много добър, Мартин.

— Кога? Винаги съм бил добър, мога да служа за пример.

— Кога ще бъдете пак така добър?

— Виждам какво целите, но няма да ме измамите — не съм вчерашен.

— И все пак трябва да го сторим отново. Това е право и необходимо дело.

— Колко сте упорита! Трябва да разберете, че миналия път уредих нещата поради собствената си добра воля.

— Пак ще го направите.

— Няма. Тази работа ми навлече прекалено много неприятности. Предпочитам спокойствието си.

— Мистър Мур иска да ме види, Мартин. Аз също искам да го видя.

— Предполагам — хладно отбеляза Мартин.

— Майка ви не постъпва много добре, като не допуска приятелите му до него.

— Кажете го на нея.

— Собствените му роднини.

— Елате и хубаво я нахокайте.

— Знаете, че това няма да доведе до нищо. Е, добре, аз ще се боря за своето. Ще го видя на всяка цена. Ако не искате да ми помогнете, ще се оправя без помощ.

— Много добре. Няма нищо по-хубаво от това човек да разчита на себе си и да зависи само от себе си.

— Сега нямам време да споря с вас, но мога да ви кажа, че сте заядлив. Довиждане.

Тя си тръгна. Чадърът и бе затворен, защото не можеше да го държи срещу силния вятър.

„Нито е празноглава, нито е повърхностна — каза си Мартин. — Много ми се иска да видя какво ще направи без чужда помощ. Ако бурята не бе снежна, а огнена — като очистителната стихия, връхлетяла върху градовете в равнината[1], — тя би минала през нея, за да си осигури пет минути разговор с оня Мур. Сега мога да заявя, че прекарах сутринта приятно — разочарованията я направиха по-кратка, а опасенията и моментите на гняв само превърнаха този разговор в още по-голямо удоволствие, когато той най-сетне се състоя. Тя очакваше да ме предума веднага, ала това няма да й се удаде с едно-единствено усилие — ще трябва да дойде отново и отново, и отново. Ще я поизмъча още за собствено удоволствие, ще я разплача пак. Искам да разбера докъде ще стигне, на какво ще се реши, за да се добере до онова, което желае. За мен е нещо странно и съвсем ново, че едно човешко същество може да мисли за друго толкова много, колкото тя мисли за Мур. Време е обаче да се връщам у дома — по стомаха си познавам колко е часът. Дали няма да налетя направо на патицата върху масата? Ще видим кой ще вземе най-голямото парче от ябълковия пай — Матю или аз.“

[1] Алюзия за градовете Содом и Гомора (библ.). — Б.пр. ↑

Глава XXXV
В която нещата отбелязват известен напредък, но не много голям

Мартин се бе потрудил добре — той бе начертал умело съгласуван план за своето собствено удоволствие. Ала по-възрастни и по-опитни хитреци от него често пъти виждат своите най-умело изплетени мрежи да бъдат помитани от появилата се изневиделица метла на Съдбата — тази безпощадна домакиня, чиято червена ръка не може да бъде направлявана от никого. В този случай метлата бе направена от жилавите клонки на упоритите намерения, които имаше Мур, при това здраво скрепени от неговата воля. Той започна да възвръща силите си и да надига глава срещу мисис Хорсфол. Всяка сутрин удивляваше тази жена с нещо ново. Първо я освободи от задължението да го облича и започна да върши това сам. След това отказа кафето, което тя му носеше, защото настоя да закусва със семейството. Най-накрая й забрани да влиза в стаята му. В същия този ден, след удивените възгласи на всички жени в къщата, той си подаде главата навън. На следващата сутрин последва мистър Йорк до кантората му и поръча файтон от странноприемницата Редхаус. Бил решил, както сам заяви, да се върне у дома си още същия този следобед. Вместо да му се противопостави, мистър Йорк го подкрепяше и насърчаваше. Изпратен бе човек за файтона, въпреки че мисис Йорк обяви тази стъпка за равносилна на смърт. Файтонът пристигна. Мур не бе предразположен към многословие, но остави кесията си да говори вместо езика му — той изрази благодарността си към прислужниците и мисис Хорсфол с металния глас на монетите. Последната личност напълно одобряваше и разбираше този език — той заличи всички спомени за предишни прояви на твърдоглавство и тя и пациентът й се разделиха като най-добрите приятели на света.

След като посети кухнята и усмири духовете там, Мур се отправи към всекидневната. Предстоеше му да успокои мисис Йорк — задача далеч не толкова лесна, колкото утешаването на прислужниците. Тя седеше там в мрачен гняв, а мислите й бяха заети да изследват бездните на човешката неблагодарност. Той се приближи и се надвеси над нея. Мисис Йорк бе принудена да вдигне глава, макар и само за да го отпрати с гневен поглед. В бледите и изпити черти на лицето му все още се бе запазила някаква красота; искреност и приветливост (да, в момента той се усмихваше) се четяха в хлътналите му очи.

— Довиждане! — каза Мур.

И докато говореше, усмивката му проблесна и се стопи. Сега той не притежаваше желязна власт над чувствата си — и най-малкото вълнение проличаваше в състоянието му на отпадналост.

— И защо ни напускате? — попита мисис Йорк. — Ние ще се грижим за вас, ще направим всичко на този свят за вас, ако останете тук, докато силите ви се възвърнат.

— Довиждане! — повтори той, а после добави: — Бяхте като майка за мен, прегърнете сега своенравния си син.

Като чужденец, какъвто всъщност бе, той първо и подаде едната си страна, а после другата. Тя го целуна.

— Колко грижи ви създадох, какво бреме бях за вас! — промълви Мур.

— Сега сте ми най-голямата грижа, дебелоглави младежо! — бе отговорът. — Питам се на кого ще разчитате у дома си — сестра ви Хортенз знае за тези неща колкото едно дете.

— И слава богу! Грижите, положени за мен тук, ми стигат за цял живот!

На това място влязоха малките момиченца — Джеси със сълзи на очи, а Роуз смълчана, но мрачна. Мур ги изведе в коридора, за да ги успокои, погали и целуне. Той познаваше природата на майка им; мисис Йорк не можеше да понесе в нейно присъствие да галят друго живо същество, а не самата нея, тя би се раздразнила дори ако той погалеше някое котенце пред очите й.

Момчетата се бяха наредили до файтона, когато Мур се качи в него, но с тях той не си взе довиждане, а само каза на мистър Йорк:

— Добре е, че се отървавате от мен. Онзи изстрел не бе щастлив за вас, Йорк — той превърна Брайърмейнс в болница. Ще ви чакам в най-скоро време да ме посетите у дома.

Той вдигна прозореца и файтонът потегли. Подир половин час Мур слезе пред собствената си порта. След като плати на кочияша и освободи файтона, той се облегна за миг на нея, за да си поеме дъх и да помисли.

„Преди шест месеца излязох през тази порта — каза той — като горд, сърдит и разочарован човек. Сега се връщам по-тъжен и по-мъдър, доста слаб, но спокоен. Наоколо ми се простира студен, сив, но безтревожен свят — свят, в който, макар и да не храня големи надежди, поне не се страхувам от нищо. Всички робски опасения за затрудненото ми положение са ме напуснали — дори и да дойде най-лошото, мога да работя, както прави това Джо Скот, и да си вадя честно хляба. В такава съдба виждам трудности, но не и унижение. Преди време за мен разорението бе равносилно на личен позор. Сега не е така — вече зная разликата. Разорението наистина е зло, но такова, за което съм подготвен. Зная деня на идването му, защото съм го изчислил. Мога все още да го отложа с шест месеца, но нито с час повече. Ако до това време нещата се променят — а това е малко вероятно, ако оковите, които сега изглеждат нерушими, поосвободят нашата търговия от желязната си хватка (а от всички неща това е най-невъзможното), тогава все пак бих могъл да победя в тази дълга борба, бих могъл о, господи! Какво ли не бих направил! Но тази мисъл е кратковременна лудост — трябва да погледна нещата с трезви очи. Разорението ще дойде, ще посегне със секирата си към корените на сполуката ми и ще ги отсече. Ще успея да грабна една фиданка, ще прекося океана и ще я посадя в горите на Америка. Луис ще дойде с мен. Само той ли ще ме последва? Не зная, нямам право да питам.“

Мур влезе в къщата.

Бе следобед, но навън вече бе паднал здрач — беззвезден и безлунен здрач, защото макар и сковано от студената прегръдка на сухия черен мраз, небето си бе сложило маска от облаци, която бе застинала и неподвижна. Вирът на тъкачницата също бе притихнал, клисурата бе смълчана, а вътре в къщата бе вече тъмно. Сара бе напалила хубав огън във всекидневната, а в момента правеше чай в кухнята.

— Хортенз — каза Мур, докато сестра му се суетеше и се опитваше да му помогне да си свали палтото, — радвам се да се върна у дома.

Хортенз не почувствува колко необичаен бе изразът, употребен от брат й, който никога преди не бе наричал къщичката им свой дом и комуто се струваше, че малките й размери му налагат ограничения, вместо да му предлагат защита; ала въпреки това всичко, което допринасяше за неговото щастие, я правеше доволна и тя не скри това свое чувство.

Той седна, но скоро отново се изправи — отиде до прозореца, а после се върна при камината.

— Хортенз!

— Mon frere?[1]

— Тази малка стая изглежда много чиста и приятна и някак си необичайно светла.

— Така е, братко. В твое отсъствие направих основно почистване на къщата.

— Сестро, мисля, че в първия ден на завръщането ми у дома ще бъде добре да поканиш някоя приятелка на чай, та дори и само за да види в какво свежо и спретнато нещо си превърнала този малък дом.

— Наистина, братко, ако не бе толкова късно, щях да изпратя да повикат мис Ман.

— Би могла, но наистина е твърде късно да безпокоим тази добра дама, а пък и вечерта е доста студена, за да може тя да излезе.

— Как мислиш за всичко, скъпи Жерар! Ще трябва да го отложим за някой друг ден.

— Иска ми се някой да дойде днес, мила сестро — някоя тиха гостенка, която да не уморява никого от нас.

— Мис Ейнли?

— Чудесен човек така говорят за нея, но тя живее твърде далеч. Кажи на Хари Скот да отскочи до дома на пастора с молба от твое име до Каролайн Хелстоун да дойде и прекара вечерта с теб.

— Няма ли да е по-добре утре, братко?

— Иска ми се да види дома ни такъв какъвто е в момента — неговата блестяща чистота и спретнатост, които ти правят такава чест.

— Това може да й послужи като пример.

— Може и е наложително. Тя трябва да дойде. — Мур влезе в кухнята. — Сара, почакай с чая половин час.

След това той й заръча да изпрати Хари Скот до дома на пастора, като й даде една сгъната бележка, набързо написана от него с молив и адресирана до „Мис Хелстоун“.

Сара даже не успя да се притесни да не би приготвеният препечен хляб да изстине прекалено, когато пратеникът се завърна, а с него и поканената гостенка.

Тя влезе откъм кухнята, тихо изкачи задните стъпала, за да свали шапката и кожите си, и също толкова тихо слезе долу, пригладила добре красивите си къдрици. Изящната и мериносова рокля и тънката якичка бяха спретнати и безупречно чисти, а в ръка бе понесла малката си пъстра работна чантичка. Тя се позабави, за да размени няколко любезни думи със Сара и да погледне петнистото котенце, изтегнало се на кухненския праг, да каже няколко думи на канарчето, което се бе уплашило от един внезапен порив на огъня, и след това влезе във всекидневната.

Вежливите поздрави и приятелското посрещане бяха разменени тъй спокойно, както подобава при среща на братовчеди. Някакво чувство на радост, нежно и неуловимо като парфюм, се разнесе из стаята. Току-що запалената лампа ярко се разгоря. Сара внесе подноса с чая.

— Радвам се да се върна у дома — повтори мистър Мур.

Те насядаха около масата. Говореше главно Хортенз. Тя поздрави Каролайн за видимото подобрение на здравето й и отбеляза, че цветът и закръглените и страни вече са почти както преди. Това бе вярно. Без съмнение у мис Хелстоун се забелязваше явна промяна — всичко у нея изглеждаше жизнерадостно. Потиснатостта, страхът и отчаянието я бяха напуснали; тя вече не бе съкрушена, тъжна, отпаднала и унила, а имаше вид на човек, отпил от ободряващото питие на душевното спокойствие и понесен на крилете на надеждата.

След чая Хортенз се качи горе — тя не бе ровила из чекмеджетата си през изминалия месец и влечението към тази дейност бе станало неудържимо. По време на отсъствието й разговорът премина в ръцете на Каролайн и тя го пое с лекота. Възприе най-приятния си маниер на общуване. Обаятелната непринуденост и изяществото на езика й придадоха ново очарование на познатите теми — някаква нова музика във винаги нежния глас приятно изненада и заплени слушателя. Необичайните нюанси и светлосенки на словото придадоха изразителност на младото лице и го озариха с живот.

— Каролайн, изглеждате така, сякаш сте получили добри новини — каза Мур, след като я бе наблюдавал настойчиво в продължение на няколко минути.

— Нима?

— Изпратих да ви повикат тази вечер, за да се ободря. Но вие ме ободрявате много повече, отколкото си представих.

— Радвам се да го чуя. Наистина ли ви ободрявам?

— Изглеждате блестящо, движенията ви са жизнени, а гласът ви е истинска музика.

— Приятно ми е да съм отново тук.

— Наистина е приятно — аз също изпитвам това чувство. Приятно е човек да види признаците на здраве по страните ви и надеждата в очите ви, Кари. Но каква е тази надежда и какъв е източникът на тази жизнерадост, която усещам във вас?

— Присъствието на мама е едното нещо, което ме прави щастлива. Обичам я толкова много и тя ме обича. Тя дълго и нежно се грижи за мен, а сега, когато грижите й ми помогнаха да оздравея, мога да прекарвам целия си ден с нея или да го посвещавам на нея. Мисля, че сега е мой ред да се погрижа за нея и наистина го правя — аз съм й прислужница, както и дъщеря. Обичам… ще ми се смеете, ако знаехте с какво удоволствие кроя и шия рокли за нея. Сега тя изглежда толкова добре, Робърт. Няма да й позволя да бъде старомодна. Освен това е очарователна събеседница — изпълнена с мъдрост, зряла в преценките си, с богати знания и неизтощими запаси от наблюдения, които зорката и прозорливост е натрупала незабелязано за околните. С всеки изминал ден, който прекарвам с нея, я харесвам все повече, ценя я все повече, обичам я все по-нежно.

— Това е едното нещо, Кари. Говорите така за „мама“, че човек би започнал да изпитва ревност към старата дама.

— Тя не е стара, Робърт.

— Към младата дама тогава.

— Тя няма такива претенции.

— Е, добре — към тази дама на средна възраст. Но вие казахте, че майчината обич е едното нещо, което ви прави щастлива. Кое е другото?

— Радвам се, че сте по-добре, Робърт.

— Освен това?

— Радвам се, че сме приятели.

— Вие и аз?

— Да. Имаше време, когато мислех, че никога няма да бъдем.

— Кари, един ден възнамерявам да ви кажа нещо за себе си, което не ми прави чест и следователно няма да ви зарадва.

— Тогава недейте! Не бих понесла да мисля зле за вас.

— Аз пък не бих понесъл да мислите за мен по-добре, отколкото заслужавам.

— Но аз почти зная вашето „нещо“. Всъщност мисля, че зная всичко за него.

— Не знаете.

— Сигурна съм, че зная.

— Кого още засяга, освен мен?

Тя поруменя, поколеба се и замълча.

— Говорете, Кари. Кого още засяга?

Тя се опита да произнесе някакво име, но не можа.

— Кажете ми — тук няма никой друг, освен нас. Бъдете откровена.

— А ако греша?

— Ще ви простя. Прошепнете ми го, Кари.

Той наведе ухо към устните й, но тя все още не искаше или не можеше да проговори. Когато видя, че Мур бе решил на всяка цена да чуе признанието й и го очакваше, най-сетне каза:

— Мис Кийлдар прекара един ден у дома преди около седмица. Вечерта бе много ветровита и ние я убедихме да остане у нас.

— И двете навивахте косите си заедно, нали?

— Откъде знаете това?

— Побъбрихте си и тя ви каза, че…

— Съвсем не беше, когато навивахме косите си, така че не се мислете за много прозорлив. А освен това тя нищо ме ми е казвала.

— И след това спахте една до друга.

— Бяхме в една стая и в едно легло. Но не спахме много, защото си говорихме почти през цялата нощ.

— Мога да се закълна, че е било така! И тогава всичко е станало ясно — tant pis.[2] Предпочитах да го чуете от мен.

— Тук грешите — не ми е казвала това, което подозирате. Тя не е човек, който разгласява подобни неща. Но въпреки това отгатнах известни неща от някои нейни думи. Други научих от слухове, а до останалото се добрах инстинктивно.

— Но щом не ви е казала, че съм искал да се оженя за нея заради парите й и че тя с възмущение и презрение е отхвърлила предложението ми (не се стряскайте и не се изчервявайте, не е необходимо и да убождате треперещите си пръсти с иглата — това е самата истина, независимо дали ви е приятна, или не), щом това не е било съдържанието на августейшите тайни, които ви е поверила, за какво са се отнасяли те тогава? Казахте, че сте разговаряли цяла нощ — а за какво?

— За неща, които не бяхме изчерпвали докрай преди, макар да сме много близки приятелки. Но нима очаквате да ви кажа тези неща?

— Да, Кари, да, ще ми ги кажете. Твърдите, че сме приятели. А приятелите са за това — винаги да се доверяват един на друг.

— Сигурен ли сте, че няма да ги повторите пред никого?

— Съвсем сигурен.

— Не и пред Луис?

— Дори не и пред Луис? Какво го засягат Луис тайните на младите дами?

— Робърт, Шърли е тайнствено и великодушно създание.

— Сигурно е така — допускам, че у нея има едновременно и особени, и благородни черти.

— Намирам я за предпазлива, когато става дума за проява на чувства, но когато тези чувства се втурват напред като река и преминават пълноводни и могъщи пред теб, отприщени въпреки волята й, тогава човек се втренчва в нея, чуди й се и й се възхищава и, струва ми се, я обиква.

— Бяхте ли свидетелка на подобна гледка?

— Да, посред нощ, когато цялата къща бе притихнала, а стаята ни бе озарена от звездната светлина и студените отблясъци на снега — тогава надникнах в душата на Шърли.

— В най-скритите кътчета на душата й? Мислите ли, че ви ги е показала?

— Да, в най-скритите кътчета на душата й.

— И как изглеждаше тази душа?

— Като храм, защото бе свята; като сняг, защото бе чиста; като пламък, защото бе ярка; като смърт, защото бе силна.

— Може ли тя да обича? Кажете ми това.

— А вие как мислите?

— Мисля, тя още не е обичала нито един човек, който е бил влюбен в нея.

— А кои са тези, които са били влюбени в нея?

Мур назова имената на няколко господа, последното бе на сър Филип Нанъли.

— Не е обичала никого от тях.

— И все пак сред тях има мъже, достойни за обичта на една жена.

— На други жени — да, но не и на Шърли.

— Тя повече ли струва от останалите представителки на пола си?

— Тя е особена и е много опасно някой да я направи своя съпруга прибързано и необмислено.

— Мога да си представя.

— Тя спомена и вас…

— О! Така ли! Стори ми се, че вие отрекохте това.

— Не говори за вас по начина, който си представяте. Но аз я помолих и настоях да ми каже какво мисли за вас или по-скоро какво изпитва към вас. Искаше ми се да зная това — много отдавна исках да го узная.

— Аз също. Но да чуем — несъмнено тя мисли лошо за мен, презира ме, нали?

— Към вас тя изпитва такова уважение, каквото една жена може да изпитва към един мъж. Знаете, че не й липсва красноречие, но все пак още е жив у мен споменът за жарта в езика й, когато ми говореше за вас.

— Но какви чувства изпитва?

— До момента, в който сте я възмутили тъй силно (спомена за това, без да ми съобщи причината), Шърли е изпитвала към вас чувствата на сестра, която обича и се гордее със своя брат.

— Няма да й поднасям повече такива изненади, Кари, защото възмущението й рикошира в мен и ме накара да политна. Но сравнението със сестрата и брата е истинска глупост — тя е твърде богата и горда, за да храни някакви сестрински чувства към мен.

— Вие не я познавате, Робърт. А сега пък ми се струва (преди си мислех другояче), че не сте в състояние да я опознаете — двамата не сте устроени така, че да можете напълно да се разбирате един друг.

— Може и да е така. Уважавам я, възхищавам й се и въпреки това преценката ми за нея е сурова, може би немилостива. Сигурен съм например, че тя не е способна да обича…

— Шърли неспособна да обича!

— Че никога няма да се омъжи. Струва ми се, че за нея е недопустима мисълта да направи компромис с гордостта си, да се откаже от властта и да раздели състоянието си с някого.

— Шърли е засегнала самолюбието ви.

— Тя наистина го засегна, въпреки че не изпитвах към нея никакво нежно чувство, нито искрица любов.

— Но в такъв случай, Робърт, вие сте постъпили много лошо, като сте поискали ръката й.

— И много подло, моя малка изповеднице, моя прекрасна жрице. Никога не съм искал да целуна мис Кийлдар, макар че тя има чудесни устни, алени и кръгли като узрели череши; ако пък някога съм го пожелавал това просто е било желанието на очите.

— В този момент се съмнявам дали ми казвате истината — гроздето или пък черешите са кисели, когато са „нависоко“.

— Тя притежава хубава фигура, хубаво лице и прекрасни коси — отдавам дължимото на всичките й чаровни черти, но нито една от тях не ме вълнува; а може би ме вълнуват по начин, който не би й се понравил. Предполагам, че бях наистина изкусен от самата позлата на примамката. Каролайн, какъв благороден човек е вашият Робърт — велик, добър, безкористен и при това толкова непорочен!

— Но не и съвършен — веднъж направи ужасна грешка, но повече няма да слушаме за това.

— А ще мислим ли за това, Кари? Няма ли да го презрем в сърцето си — едно нежно, но справедливо, състрадателно, но неподкупно сърце?

— Никога! Ще запомним, че с каквато мярка мерим ние, с такава ще ни се възмери. Затова няма да му отдадем презрение, а само топла привързаност.

— Която обаче няма да е достатъчна, предупреждавам ви. Един ден ще бъде необходимо още нещо, освен тази привързаност, нещо по-силно, по-сладко и по-жарко. А съществува ли то, за да бъде отдадено?

Каролайн бе развълнувана, дълбоко развълнувана.

— Успокойте се, Лина — каза утешително Мур. — Не възнамерявам, а и нямам никакво право да смущавам душата ви сега или пък през следващите месеци. Не гледайте така, сякаш ей сега ще си тръгнете. Няма да правим повече смущаващи намеци, а ще подновим разговора си. Недейте да треперите — погледнете ме в очите и вижте какъв клет, бледен и мрачен призрак представлявам, по-скоро способен да събуди съжаление, отколкото страх.

Каролайн свенливо повдигна поглед.

— Все пак внушавате страхопочитание, колкото и да сте блед — каза тя, като сведе очи пред погледа му.

— Да се върнем към Шърли — продължи Мур. — Смятате ли, че тя някога ще се омъжи?

— Тя обича.

— Платонически, теоретически — всичко е притворство!

— Обича според мен искрено.

— Така ли казва тя?

— Не мога да потвърдя, че го е казала. Подобно признание като „обичам този или онзи“ не е изричала.

— Така си и мислех.

— Но чувството си пролича въпреки самата нея и аз го видях. Тя ми говори за този човек по начин, който не оставя съмнения — дори само гласът й бе достатъчно доказателство. След като успях да изтръгна от нея мнението й за вашия характер, поисках да узная още едно за… за човек, по отношение, на когото имах известни предположения, макар и да бяха най-обърканите и озадачаващи предположения на света. Принудих я да проговори — разтърсвах я, сърдех й се, щипех я по ръцете, когато се опитваше да ме разубеди със своите странни и малко стряскащи шеги, докато най-накрая го каза. Самият й глас бе достатъчен — едва ли бе по-силен от шепот, но звучеше с такава нежна пламенност. В този случай нямаше признание, нито пък някакво доверяване — тя не би се унизила дотам. В едно обаче съм сигурна — щастието на този човек й е толкова скъпо, колкото и нейният собствен живот.

— Кой е той?

— Когато й казах, че е влюбена в него, тя не отрече нищо. Не си призна открито, но ме погледна в очите и аз видях погледа й, блеснал от отразената светлина на снега. Това ми бе повече от достатъчно и аз безжалостно възтържествувах над нея.

— С какво право възтържествувахте? Искате да кажете, че сърцето ви е свободно?

— Каквото и да е сърцето ми, Шърли е робиня. Лъвицата! Ето че намери своя укротител. Може да е господарка на всичко наоколо, но господарка на себе си не е.

— Значи вие се зарадвахте, когато открихте една посестрима по съдба в личност, която е тъй красива и властна?

— Да, така е. Робърт, съвсем точно го казахте личност, която е тъй красива и властна.

— Значи признавате, така ли? Посестрима по съдба, робиня?

— Не признавам нищо. Само мога да кажа, че надменната Шърли не се радва на по-голяма свобода, отколкото робинята Агар[3].

— А тогава кой е Авраам, този герой — патриарх, който е постигнал такава победа?

— Все още продължавате да говорите подигравателно, цинично и обидено, ала ще ви накарам да промените тона си, преди да свърша разговора си с вас.

— Ще видим. Може ли тя да се омъжи за този Купидон?

— Купидон! Той е толкова Купидон, колкото вие сте Циклоп.

— Може ли да се омъжи за него?

— Ще видите сам.

— Искам да узная името му, Кари.

— Отгатнете.

— Някой от околността ли е?

— Да, от енорията Брайърфийлд.

— Тогава това е някоя личност, която не е достойна за Шърли. Не познавам никого от тази енория, който да може да се сравнява с нея.

— Помислете.

— Невъзможно. Предполагам, че е изпаднала в заблуждение и в края на краищата ще се хвърли с главата надолу в някоя абсурдна история.

Каролайн се усмихна.

— Одобрявате ли избора й?

— Да, напълно.

— Тогава аз съм озадачен, понеже главата, увенчана с тези прекрасни кестеняви къдри, е същевременно и една мислеща машинка, неимоверно прецизна в работата си; тя може да се похвали с точни и непоклатими преценки, наследени, предполагам, от „мама“.

— Аз одобрявам напълно, а мама бе очарована.

— „Мама“ очарована! Мисис Прайър! Тогава в този избор няма нищо романтично, така ли?

— Романтичен е, но е същевременно и правилен.

— Кажете ми, Кари. Смилете се над мен — прекалено съм слаб, за да бъда измъчван.

— Ще се помъчите малко — това никак няма да ви навреди. Не сте толкова слаб, колкото се правите.

— Тази вечер на два пъти ми идва на ума да падна на пода в нозете ви…

— По-добре не го правете, защото няма да ви подам ръка да станете.

— … и да отправя към вас молитва. Майка ми бе католичка. Вие изглеждате като най-прекрасната Богородица от нейните картини струва ми се, че ще прегърна вярата й, ще коленича и ще изпадна в благоговейно съзерцание.

— Стойте си на мястото, Робърт. Не ставайте смешен — ще отида при Хортенз, ако започнете да прекалявате.

— Вие отнехте разума ми — в този момент не ми хрумва нищо друго, освен „Les litanies de la sainte Vierge. Rose celeste, reine des Anges!“[4]

— „Tour d’ivoire, maison, d’or…“[5] — не продължава ли така? А сега седнете спокойно и разгадайте ребуса си.

— Но „мама“ очарована? Това е истинската загадка.

— Ще ви кажа какво каза тя, когато я уведомих: „Можете да бъдете сигурна, мила моя, че такъв избор ще осигури щастието на мис Кийлдар за цял живот.“

— Ще се опитам веднъж, но не повече. Това е старият Хелстоун. Шърли ще ви бъде леля.

— Ще го кажа на чичо ми! Ще го кажа на Шърли! — извика Каролайн, като избухна във весел смях. — Опитайте отново, Робърт. Грешките ви са очарователни.

— Това е пасторът Хол.

— О, не! Той е мой, моля ви.

— Ваш! Да! Май цяло едно поколение от жени в Брайърфийлд е превърнало този свещеник в идол. Питам се защо — та той е плешив, полусляп и посивял.

— Фани ще дойде да ме прибере, преди още да сте решили загадката, затова побързайте.

— Няма да се опитвам да отгатвам повече — уморен съм, а освен това не ме засяга. Ако питат мен мис Кийлдар може да се омъжи и за турския султан.

— Да ви го прошепна ли?

— Да, но бързо, защото Хортенз идва. Елате близо, още по-близо, моя Лина — шепотът на вашия глас ми е по-скъп от самите думи.

Тя зашепна. Робърт трепна, нещо в погледа му проблесна и той отривисто се засмя. Влезе мис Мур, последвана от Сара, която съобщи за пристигането на Фани. Времето за разговор бе изтекло.

Робърт издебна един момент, в който да размени шепнешком още няколко изречения — бе застанал в очакване в основата на стълбището, когато Каролайн слезе, след като бе сложила шала си.

— Трябва ли сега да нарека Шърли благородно същество? — попита той.

— Ако искате да говорите истината — разбира се.

— Трябва ли да й простя?

— Да й простите? Колко сте лош, Робърт! Тя ли е сгрешила или вие?

— Трябва ли най-сетне да се влюбя в нея, Кари?

Каролайн внимателно вдигна очи и направи към него движение, което изразяваше нещо средно между любов и раздразнение.

— Чакам само вашата дума, за да ви се подчиня.

— Не бива да се влюбвате в нея — самата мисъл е погрешна.

— Но пък тя е красива по свой особен начин. Нейната красота расте пред очите ти — когато човек я види за пръв път, си мисли, че е изящна; а когато я познава от една година, открива, че е красива.

— Не вие трябва да казвате тези неща, Робърт. Моля ви, не бъдете лош.

— О, Кари! Нямам любов, която да й дам. Дори и богинята на красотата да започне да ме ухажва, не бих могъл да й отвърна — в тези гърди няма сърце, което да ми принадлежи.

— Толкова по-добре, без него се намирате в много по-голяма безопасност. Лека нощ.

— Защо винаги трябва да си тръгвате, Лина, тъкмо когато най-много желая да останете?

— Защото най-много искате да задържите нещо тогава, когато е най-сигурно, че ще го загубите.

— Нека ви кажа само още една дума. Погрижете се за собственото си сърце. Чувате ли ме?

— Няма никаква опасност.

— Не съм убеден в това. Ами платоническият пастор?

— Кой? Малоун ли?

— Сирил Хол. Неведнъж сърцето ми болезнено се е свивало от ревност заради него.

— А пък вие флиртувате с мис Ман — онзи ден тя ми показа едно цвете, подарък от вас. Фани, аз съм готова.

[1] Братко мой? (фр.) — Б.пр. ↑

[2] Толкова по-зле (фр.) — Б.пр. ↑

[3] Агар (библ.) — робиня на Сара, която поради бездетството на господарката си и с нейно съгласие ражда син на мъжа й Авраам. — Б.пр. ↑

[4] „Молитви към Светата Дева. Роза небесна, царица на ангелите“ (фр.) — Б.пр. ↑

[5] „Кула от слонова кост… златен дом“ (фр.) — Б.пр. ↑

Глава XXXVI
Написана в учебната стая

Както се оказа, съмненията на Луис Мур, че мистър Симпсън незабавно ще опразни Фийлдхед, почиваха на солидна основа. Още на другия ден след грандиозната кавга заради сър Филип Нанъли бе скалъпено някакво помирение между чичо и племенница. Шърли, чиято душа никога не й позволяваше да бъде или да се покаже негостоприемна (освен в единствения случай с мистър Дън), помоли цялата свита да остане още малко. Молбата й бе тъй настойчива, че стана ясно едно: желанието й за това бе подплатено от някаква основателна причина. Повярваха й. И наистина чичо й не можеше да си позволи да я остави съвсем без надзор, предоставяйки й по този начин пълната свобода да се омъжи за Робърт Мур веднага щом този джентълмен би бил в състояние (мистър Симпсън усърдно се молеше това никога да не се случи) да възобнови предполагаемите си претенции за нейната ръка. И тъй — всички останаха.

В първоначалната си ярост срещу всички членове на семейство Мур мистър Симпсън така се бе отнесъл към Луис, че този човек, който умееше да понася тежък труд и страдания, но не търпеше груба безочливост, веднага бе напуснал службата си на възпитател и се бе съгласил да се върне единствено докато траеше пребиваването на семейството в Йоркшир — молбите на мисис Симпсън пред него стигнаха само дотук. Собствената му привързаност към неговия ученик бе допълнителен мотив за тази постъпка. Вероятно той имаше и трети мотив, по-силен от другите два, вероятно щеше да му бъде трудно да напусне Фийлдхед точно в този момент.

За известно време нещата вървяха доста гладко: здравословното състояние на мис Кийлдар се подобри, духът й възвърна жизнеността си — Мур бе съумял да я освободи от всякакви нервни страхове. И наистина от мига, в който му се бе доверила, сякаш всяко нейно опасение отлетя надалеч — на душата й олекна, а поведението й стана безгрижно като на дете, което, незаето с мисли за живота и смъртта, е поверило всякаква отговорност на родителите си. Двамата с Уилям Фарън (чрез него Луис Мур се бе постарал да научи нещо за състоянието на Фебе) стигнаха до заключението, че кучето не е бясно и че само лошото отношение към него е прогонило животното от дома му, тъй като не бе тайна, че неговият господар имаше навика често да му нанася жестоки побои. Не се знаеше дали заключението им отговаря на истината, или не — конярят и горският пазач твърдяха обратното; и двамата настояваха, че ако болестта на кучето не представлявала истински случай на бяс, то значи такава болест не съществувала въобще. Но Луис Мур се отнесе скептично към подобно доказателство — той съобщи на Шърли само окуражаващите новини и тя му повярва. Не се разбра кое е било вярно, но едно нещо бе сигурно — в нейния случай ухапването се оказа безвредно.

Измина ноември, дойде декември — сега вече семейство Симпсън наистина се приготвяше за тръгване. Беше абсолютно необходимо да се върне у дома си до Коледа. Прислугата стягаше багажа и всички щяха да си заминат само след няколко дни. В една зимна вечер, по време на последната седмица от престоя им, Луис Мур отново извади малкия си неизписан бележник и започна да разговаря с него така:

„Тя е по-прекрасна от всякога. След разсейването на малък облак изчезнаха бледнината по страните й и временното и униние. Чудесно е да видиш колко бързо магическата енергия на младостта възстанови жизнеността й и съживи цвета у нея.“

След закуска тази сутрин, когато я видях, чух и, така да се каже, я почувствувах с всяка фибра на тялото си, изоставих слънчевото й присъствие и влязох в хладната гостна. Като взех в ръка едно малко позлатено томче, открих, че то е сборник със стихове. Прочетох едно или две стихотворения и дали магията бе у мен или стиховете, не зная, но душата ми се извиси, пулсът ми зачести и цял пламнах въпреки хладния въздух. Аз също съм все още млад, макар тя да казва, че никога не ме е смятала за млад, аз съм едва на тридесет години. Съществуват мигове, когато животът — и единствената причина за това е моята младост — ме посипва с прекрасните си цветове.

Бе време за урок и аз влязох в учебната стая. Сутрин тази стая е доста приятна — тогава слънчевите лъчи проникват през ниската решетка на прозореца, учебниците и тетрадките са подредени, няма разхвърляна хартия наоколо, огънят в камината гори с ясен и чист пламък, още не е паднала пепел и не се е натрупала жарава. Заварих там Хенри, който бе довел със себе си мис Кийлдар.

Вече казах, че е по-прекрасна от всякога — наистина е така. Една пленителна роза — не ярка, а по-скоро нежно румена — е разцъфнала по страните й. Очите й, винаги тъмни, ясни и изразителни, сега мълвят на език, който не мога да предам — това са слова видени, а не чути, с които навярно ангелите разговарят помежду си, когато настава „тишина на небето“. Косата й винаги е била тъмна като нощта и прекрасна като коприна, а шията й — бяла, изящна и гладка, но сега и двете излъчват някакво ново очарование. Къдриците й са ефирни като сянка, а раменете, върху които се сипят, притежават грацията на богиня. Някога само виждах красотата й, а сега я чувствувам.

Хенри повтаряше урока си пред нея, преди да го разкаже на мен; една от ръцете й държеше учебника, а той я бе уловил за другата. Това момче се ползува с повече привилегии, отколкото му се полагат — осмелява се да дава и да получава милувки. Какво снизхождение и състрадание проявява тя към него! Прекалено много е — ако това продължи, след няколко години, когато душата на Хенри е вече душа на възрастен, той ще я постави пред нейния олтар, както аз направих с моята.

Видях погледа й да трепва, когато влязох, но тя не повдигна лице — сега почти не ме поглежда в очите. Като че ли става и все по-мълчалива — рядко говори с мен, а когато съм край нея, разговаря малко и с останалите. В моменти на мрачно настроение отдавам тази промяна на безразличие, неприязън — какво ли не! В мигове на радост я тълкувам по друг начин — казвам си, че ако бях равен с нея, бих открил свенливост в това смущение, а в свенливостта — любов. Но имам ли право да търся любовта й при моето положение? Какво бих могъл да сторя с нея, ако я открия?

Тази сутрин поне посмях да си осигуря един час разговор с нея. Не само се осмелих да го пожелая, а направо го поисках и призовах самотата да ни пази. Съвсем решително повиках Хенри до вратата и без колебание му казах: „Вървете, където пожелаете, момчето ми, но не се връщайте тук, докато не ви повикам.

Забелязах, че Хенри не прие с радост освобождаването си — момчето е още младо, но умее да мисли. Замисленият му поглед понякога странно се спира на мен — Хенри наполовина усеща кое ме свързва с Шърли и наполовина отгатва, че в сдържаността, с която тя се отнася към мен, се крие наслада, много по-скъпа за душата, отколкото всички ласки, които той получава. Този млад, куц и полувъзмъжал лъв би надавал рев към мен от време на време за това, че съм укротил лъвицата му и съм неин пазач, ако дисциплината, към която е приучен, и инстинктивната му привързаност не потискаха у него желанието да го стори. Върви, Хенри. Ти трябва да се научиш да приемаш дела си от горчилката на живота заедно с всички потомци на Адам, които са минали преди теб или пък ще дойдат след теб. Твоята съдба не може да бъде изключение от тази на останалите ни събратя — бъди благодарен, че са пренебрегнали любовта ти така рано, преди да се е превърнала в страст. Един час лошо настроение, един пристъп на завист са достатъчни, за да изразят това, което изпитваш. Ревността, палеща като слънцето над хоризонта, Яростта, разрушителна като тропическата буря, са непознати в страната на твоите чувства — все още непознати.

Заех обичайното си място зад писалището, както правя винаги — цяла благословия е за мен способността ми да прикривам вътрешния си кипеж с външно спокойствие. Никой, който наблюдава безизразното ми лице, не може да се досети за вихъра, който понякога бушува в душата ми, помита мислите и руши благоразумието ми. Приятно е да притежаваш дарбата да следваш спокойно и уверено своя път, без да всяваш безпокойство с някое издайническо движение. Нямах намерение да продумвам нито едно слово за любов пред нея, нито пък да й позволя да зърне даже искрица от огъня, в който горя. Никога не съм бил самонадеян, никога няма и да бъда. Пред възможността дори само да изглеждам егоист и користолюбец по-скоро бих се надигнал решително, бих събрал сили у себе си, бих се разделил с нея и бих потърсил нов живот в другия край на земното кълбо — живот, студен и пуст като скалата, в която всеки ден се разбиват солените вълни на прилива. Планът ми бе да я погледна отблизо, да прочета един ред от страницата на душата й. Бях решил да узная, преди да я напусна, какво оставям след себе си.

Трябваше да подостря няколко пера за писане — ръцете на повечето мъже биха потреперили, когато сърцата им се вълнуват толкова много. Моите спокойно се заловиха за работа, а гласът ми, когато дойде неговият ред, бе твърд.

— Тази седмица ще останете сама във Фийлдхед, мис Кийлдар.

— Да. Мисля, че решението на чичо ми да си замине вече е окончателно.

— Той си заминава недоволен.

— Да, не е доволен от мен.

— Заминава си така, както и дойде — пътуването му дотук не се увенча с успех. Това е много огорчаващо.

— Надявам се, че провалянето на плановете му ще уталожи желанието му да крои нови.

— Мистър Симпсън посвоему искрено ви желаеше доброто. Той смяташе, че всичко, което направи или възнамеряваше да направи, е за добро.

— Постъпвате благородно, като поемате защитата на един човек, който си позволи да се отнесе към вас с такова безочие.

— Никога не се ядосвам, нито пък запазвам лош спомен за нещо, изречено в момент на гняв. А онова грубо и яростно избухване срещу мен, след като той ви бе напуснал напълно победен, бе изцяло плод на неговия гняв.

— Значи няма да бъдете повече възпитател на Хенри?

— Хенри и аз ще бъдем разделени за известно време — ако сме живи, сигурно ще се срещнем пак, защото се обичаме, — а лоното на семейство Симпсън ще напусна завинаги. За щастие тази промяна не ме поставя в затруднено положение — тя само ускорява осъществяването на един отдавна замислен план.

— Нито една промяна не ви заварва неподготвен. Сигурна бях, че невъзмутим както винаги, вече сте взели мерки срещу всеки неочакван обрат. Винаги съм мислела, че вие сте застанали в този свят като самотен, но бдителен и дълбоко замислен стрелец сред някаква гора, че в колчана на рамото ви има повече от една стрела, а лъкът ви е запасен с повече от една тетива. Така е и с брат ви. Вие двамата можете да стигнете като скитащи ловци и до най-усамотените диви места на западните прерии, без да ви се случи нищо. Поваленото дърво ще се превърне във ваш дом, разчистената гора ще ви даде нивя от оголената си гръд, бизоните ще почувствуват точните ви изстрели и с наведени рога и гърбове ще ви отдадат почит, рухвайки в нозете ви.

— И навярно някое индианско племе — Черните ходила или Плоските глави — ще ни предоставят по една невеста, така ли?

— Не (колебливо), мисля, че не. Тези диви жени са ужасни. Мисля, че… всъщност надявам се, че нито един от вас двамата няма да сподели домашното огнище с жена, на която не може да подари сърцето си.

— Кое ви накара да си помислите за Дивия запад, мис Кийлдар? Нима сте проникнали в душата ми, без да ви усетя? А може би сте се прокраднали в мечтите ми и сте съзрели как умът ми чертае планове за бъдещето.

Шърли бе накъсала една от онези тънки хартиени ивици за палене на свещи на малки парченца и сега ги хвърляше едно по едно в огъня, като замислено наблюдаваше как изгаряха. Тя запази мълчание.

— Как разбрахте това, което, изглежда, знаете за моите намерения?

— Не зная нищо. Просто сега откривам какви са те — казах го съвсем случайно.

— Вашите «случайни думи» звучат като прозрение. Никога вече няма да ви бъда учител, не искам никакви други ученици след Хенри и вас. Никога вече няма да сядам редовно на масата на чужди хора, няма да бъда придатък към някое семейство. Вече съм на тридесет години, а не съм бил свободен от десетгодишна възраст. Изпитвам такава жажда за свобода, такава дълбока страст да я опозная и да я нарека моя, такъв неутолим копнеж да я спечеля и да я притежавам, че не бих се спрял пред прекосяването на Атлантическия океан заради нея, бих я последвал и в най-дълбоките дебри на девствените лесове. Не бих приел индианска девойка за робиня, а съпруга тя не може да ми бъде. Не познавам обичана от мен бяла жена, която би ме придружила. Но съм сигурен, че Свободата ще ме дочака, седнала под някой бор — когато я повикам, тя ще дойде в дървената ми хижа и не ще остави празна прегръдката ми.

Тя не можеше да понесе спокойствието, с което говорех, докато самата бе тъй силно развълнувана. Точно така — аз исках да я развълнувам. Тя не бе в състояние да ми отговори, нито пък да ме погледне. Щях да съжалявам, ако се окажеше способна дори на едното от тези действия. Страните й пламтяха, сякаш някое алено цвете, през чиито листа се прокрадваха слънчевите лъчи, ги бе огряло със светлината си. По белите клепачи и тъмните мигли на сведените й очи трептеше всичко онова, което представлява красотата на полумъчителния, полусладостен срам.

Не след дълго тя овладя чувствата си и разумът взе връх над тях. Видях, че бе усетила бунта им и се готви да упражни властта си. Тя седна. На лицето й бе изписано нещо, което можех да прочета, и то казваше — виждам чертата на моята граница и нищо не е в състояние да ме накара да я премина. Усещам, зная докъде мога да разкрия чувствата си и кога трябва да затворя книгата. Изминах доста дълъг път и стигнах дотам, докъдето истинската, суверенна и неопетнена природа на моя пол ми позволи, но няма да направя нито крачка по-нататък. Сърцето ми може да се сломи, ако бъде отблъснато; нека се сломи, но то никога няма да ме опозори, никога няма да посрами женското у мен. Избирам страданието пред позора, смъртта пред предателството!

Що се отнася до мен, аз си казах: «Ако беше бедна, щях да падна в нозете й. Ако беше с обикновен произход, щях да я грабна в ръцете си. Но Златото и Положението й са два цербера, които я вардят от двете й страни. Любовта гледа и копнее, но не смее да посегне; Страстта обикаля наоколо, но не се осмелява да приближи. Верността и Предаността са уплашени. Няма какво да загубя в битката за спечелването й, няма какво да жертвувам — всичко е само печалба и затова е неимоверно трудно.»

Трудно или не, трябваше да направя нещо, нещо трябваше да кажа. Не можех, а и не исках да мълча пред онемялата скромност на цялата тази красота до мен. Казах следното, като все още изговарях думите спокойно, но колкото и тихо да ги произнасях, можех да ги чуя как се отронваха от устните ми с отчетлив и дълбок тон:

— И все пак зная, че съжителството ми с тази планинска нимфа, Свободата, ще бъде странно. Подозирам, че тя е роднина на онази Самота, която някога ухажвах и от която сега искам да избягам. Тези ореади са много особени — те връхлитат върху теб с неземното очарование на звездната нощ; изпълват сърцето ти с дива, но не и жарка наслада; красотата им е красотата на призраците, грацията им не е грацията на живота, а на сезоните и пейзажите в Природата; техен е росният цвят на утрото, тяхна е и ленивата руменина на вечерта, спокойствието на луната, неуловимата форма на облаците. Аз искам да притежавам нещо различно. Това самодивско великолепие охлажда погледа ми, отблъсква ръката ми със студенината си. Не съм поет и не мога да живея с абстрактни образи. Вие, мис Кийлдар, понякога на шега сте ме наричали философ материалист и сте намеквали, че съм живеел главно заради материалното. Несъмнено аз се чувствувам материален от главата до петите. И колкото и великолепна да е Природата, колкото и дълбоко да я боготворя с истинската сила на едно истинско сърце, все пак бих предпочел да я гледам през нежните човешки очи на една любима и прекрасна съпруга, отколкото през дивите зеници и на най-висшата богиня на Олимп.

— Хера не би могла да ви приготви пържола от бизон така, както вие я обичате — каза тя.

— Не би могла. Но ще ви кажа кой може — някоя сиротна девойка, бедна и без приятел край себе си. Бих искал да намеря такова момиче, достатъчно миловидно, за да го обикна, достатъчно умно и сърдечно, достатъчно възпитано, почтено и скромно. Не ме интересува дали е образована, а ми се иска да видя у нея онези природни дарования, с които не може да се сравни нищо заучено. Нека характерът й да бъде такъв, какъвто Съдбата пожелае — мога да се справя и с най-бурния. На едно такова създание бих искал първо да бъда учител, а след това съпруг. Бих научил своята избраница на моя език, на навиците и принципите си, а след това бих я удостоил с любовта си.

— Щял да я удостои! Боже господи! Да я удостои! — възкликна тя със свити устни.

— И ще бъда възнаграден хилядократно.

— Ако тя пожелае това, монсеньор.

— Ще трябва да го пожелае.

— Заявихте, че приемате всякакъв темперамент, който Съдбата пожелае. Принудата е кремък, който удря в огнивото на някои души.

— А любовта е искрата, която той предизвиква.

— Кой го е грижа за любов, която е като политналата нагоре искра — докато я зърнеш, и вече е изчезнала от погледа ти.

— Аз трябва да намеря моето сираче. Кажете ми как, мис Кийлдар.

— Дайте обява, но не забравяйте да добавите, когато описвате какви умения предпочитате, че трябва да бъде добра готвачка.

— Трябва да я намеря, а когато я намеря, ще се оженя за нея.

Това ми се понрави — бях успял да я изтръгна от замисленото настроение, в което я бях заварил. Реших да продължа в същия дух.

— Защо се съмнявате?

— Вие да се ожените!

— Да, разбира се. Няма нищо по-явно от това, че мога и че ще го направя.

— Тъкмо обратното е явно, мистър Мур.

Беше очарователна в това свое настроение — надменна и донякъде нападателна, с гордост, раздразнение и подигравка, примесени в големите й хубави очи, които имаха, поне в този миг, погледа на сокол.

— Моля ви, разкрийте причините си за едно подобно мнение, мис Кийлдар.

— Питам се, как ще успеете да се ожените?

— Ще го направя бързо и с лекота, щом намеря подходящата личност.

— Останете си ерген! (И тя направи жест с ръката си, сякаш да ми даде нещо.) Приемете това за своя съдба!

— Не, не можете да ми дадете това, което вече имам. Ерген съм от тридесет години насам. Ако желаете да ме дарите с нещо на раздяла, с някакъв спомен, ще трябва да смените подаръка.

— Тогава приемете нещо по-лошо!

— Как? Какво?

В този миг започнах да чувствувам, да гледам и говоря развълнувано. Никак не бе мъдро от моя страна да изоставям единственото си оръжие, това на спокойствието, дори и за секунда. Предимството ми премина в нейните ръце. Малката искрица на раздразнение се превърна в подигравка и заля лицето й с вълните на една иронична усмивка.

— Приемете съпруга, която ви е ухажвала, за да не нарани скромността ви, и ви се е натрапвала сама, за да пощади съвестта ви.

— Само ми покажете къде да я намеря.

— Ще я откриете във всяка възпълничка вдовица, надживяла няколко съпрузи и сръчна в тези неща.

— Но в такъв случай тя не трябва да е богата! О, това богатство!

— Вие никога не бихте могли да откъснете златната ябълка. Нямате смелостта да застанете лице в лице с вечно бдящия дракон, не притежавате достатъчно хитрост да се възползувате от помощта на Атлас[1]!

— Изглеждате разгорещена и надменна.

— А вие сте още по-надменен. Скромността ви се дължи всъщност на чудовищна гордост.

— Аз съм слуга и зная мястото си.

— Аз съм жена и също зная своето.

— Беден съм и затова трябва да бъда горд.

— Аз пък се подчинявам на повели и съм се обрекла на задължения, неотменими като вашите.

Бяхме достигнали критичната точка — спряхме и се спогледахме. Почувствувах, че тя няма да отстъпи. Не усещах и не виждах нищо, освен това. Все пак ми принадлежаха още няколко мига. Развръзката приближаваше — чувах забързаните й стъпки, но още не бе дошла. Щях да протакам, да изчаквам, да говоря, а когато настъпеше моментът, щях да действувам. Никога не бързам, никога не съм бързал през целия си живот. Нетърпеливите хора изпиват нектара на живота горещ аз отпивам от него, когато е хладен като роса. Продължих:

— По всичко изглежда, мис Кийлдар, че за вас вероятността да се задомите е толкова малка, колкото и за мен. Известно ми е, че сте отхвърлили три — не, четири примамливи предложения, а струва ми се, дори и пето. Отказахте ли на сър Филип Нанъли?

Зададох въпроса внезапно и без колебание.

— Мислехте, че ще приема предложението му, така ли?

— Допусках, че можете да го направите.

— И защо, ако смея да запитам?

— Съответствие на общественото положение; подходяща възраст; приятно допълване на характерите — той поне е благ и добродушен; хармония на духовни интереси.

— Прекрасни слова! Позволете ми да ги разгледам едно по едно: «съответствие на общественото положение» — та той стои много над мен, сравнете само моето малко имение с неговия палат, ако обичате, а освен това роднините и близките му ме ненавиждат. «Подходяща възраст» — с него сме родени в една и съща година и следователно той все още е момче, докато аз вече съм жена, превъзхождам го, да речем, поне с десет години. «Допълване на характерите» — той бил благ и добродушен. А аз каква съм? Кажете ми, моля.

— Сестра на умния, пъргав и буен петнист леопард.

— И вие искате да ме съберете с едно агънце, когато милиони столетия делят човечеството от бъдещия Златен век, когато той е само един архангел, намиращ се високо там, на седмото небе, неосенен от повелята да политне надолу. Вие сте един жесток варварин. «Хармония на духовни интереси» — сър Филип умира за поезия, а аз я ненавиждам.

— Нима? Това е нещо ново.

— Цялата изтръпвам само при вида на мерена реч или при звука на рима, когато се намирам в Прайъри или пък сър Филип е във Фийлдхед. Хармония — как не! Някога да съм майсторила сладникави сонети или пък навървени един след друг стихове, чупливи като парченца стъкло? Някога да съм изразявала увереност, че тези евтини мъниста са истински бисери?

— Бихте могли да получите удовлетворение, като го поведете към по-високи постижения, като усъвършенствувате вкусовете му.

— Да водя и усъвършенствувам! Да поучавам и възпитавам! Да търпя и премълчавам! Пфу! Не ми трябва бебе за съпруг. Нямам намерение ежедневно да му давам по един урок и да се грижа да го научи, да го възнаграждавам със захаросан плод, ако е послушен, или с търпеливо, дълбокомислено и прочувствено нравоучение, ако не слуша. Но за един учител е съвсем естествено да говори за «удовлетворението на учителското призвание» — предполагам, че смятате тази професия за най-възвишената на света. Аз обаче не мисля така, отхвърлям подобно твърдение. Да усъвършенствувам съпруга си! Не. Аз ще настоявам съпругът ми да усъвършенствува мен — в противен случай ще се разделим.

— Бог ми е свидетел, че имате нужда от това!

— Какво искате да кажете, мистър Мур?

— Това, което казах. Усъвършенствуването е крайно наложително.

— Ако вие бяхте жена, щяхте прекрасно да обучавате monsieur, votre mari[2]. Това би ви подхождало идеално — призванието ви е да обучавате.

— Ще ми позволите ли да попитам дали в сегашното си справедливо и любезно настроение не се опитвате да ми се подиграете за това, че съм учител?

— Да, и при това жестоко. Както и за каквото още си поискате — за всеки ваш недостатък, който сам болезнено осъзнавате.

— Например за това, че съм беден?

— Разбира се — това ще ви жилне. Много ви боли заради вашата бедност, тя много ви тежи.

— За това, че не притежавам нищо друго, което да предложа на жената, пленила сърцето ми, освен непривлекателната си личност?

— Точно така. Имате навика да се наричате непривлекателен. Чувствителен сте, когато става дума за чертите ви, защото те съвсем не са като тези на Аполон. Изразявате се за тях по-зле, отколкото е необходимо, със слабата надежда, че другите могат да кажат нещо хубаво — но това няма да се случи. Наистина не бихте могли да се похвалите с лицето си — няма нито един привлекателен контур, нито една привлекателна багра в него.

— Сравнете го с вашето.

— То изглежда като лицето на някой египетски бог — една голяма и заровена в пясъка глава. Но по-добре е да не го сравнявам с нещо толкова възвишено — то изглежда като лицето на Тартар; вие сте братовчед на моето куче. Струва ми се, че приличате на него толкова, колкото човек е в състояние да прилича на куче.

— Тартар е вашият скъп другар. През летата, когато ставате рано и изтичвате към ливадите, за да намокрите нозе в росата, да освежите страните си и разрошите косите си на вятъра, вие винаги го викате с вас. Понякога го викате, като му подсвирквате по начин, който научихте от мен. Когато оставате сама в гората и мислите, че никой, освен Тартар не ви слуша, тогава си подсвирквате онези мелодии, които сте чували от устните ми, или пък пеете онези песни, на които ви е научил гласът ми. Не ви питам откъде идва чувството, което изливате в тези песни, защото зная, че то извира от сърцето ви, мис Кийлдар. В зимните вечери Тартар лежи в нозете ви — позволявате му да положи глава на скута ви, оставяте го да легне върху полите на копринената ви дреха. Грубата му козина познава допира на ръката ви, а веднъж ви видях да го целувате по онова снежнобяло петно, което краси широкото му чело. Опасно е да казвате, че съм като Тартар, защото мога да поискам да се отнасяте към мен по същия начин, както и към него.

— Може би, сър, ще съумеете така да изнудите и вашето бедно и лишено от приятели сираче, когато го намерите.

— Ах! Да можех само да я открия такава, каквато е в представите ми. Едно същество, което първо трябва да укротя, а след това да му дам знания; да го дисциплинирам, а след това да го обсипя с ласки. Да изтръгна клетото гордо създание от лапите на мизерията; да придобия власт над своята избраница, а след това да бъда снизходителен към своенравните настроения, които никой не е могъл да променя или понася преди; да я виждам ту раздразнена, ту покорна по дванадесет пъти в денонощие, а може би, когато обучението й завърши, да съзра пред себе си една отлична и търпелива майка на около дузина деца, която само от време на време добродушно плясва малкия Луис, опитвайки се да изплати лихвата на огромните дългове, които има към баща му. Ах, продължих аз, моето сираче би ме обсипало с целувки; би стояло на прага и би ме чакало да се върна вечер вкъщи, за да се хвърли в прегръдките ми; би поддържало чистота в дома ми и топлина в камината ми. Бог да благослови мечтите ми! Трябва да намеря тази девойка.

В очите й проблесна развълнувана искра, устните й се отвориха, но тя отново ги затвори и поривисто се извърна.

— Кажете ми, кажете ми къде е тя, мис Кийлдар!

Още едно движение — цялото изтъкано от високомерие, огън и импулсивност.

— Трябва да узная това. Вие можете да ми кажете. Вие непременно ще ми кажете.

— Никога.

Тя се обърна, за да си тръгне. Можех ли отново да й позволя да си замине, както бе правила винаги? Не, вече бях отишъл твърде далеч, за да не доведа нещата до техния завършек. Бях се доближил твърде много до целта, за да се откажа от нея. Цялото бреме на съмненията, цялата тирания на нерешителността трябваше незабавно да бъдат премахнати, за да се изправя лице в лице с истината. Тя трябваше да поеме своята част от отговорността и да ми каже каква бе тази истина. Аз също трябваше да поема своята й да се придържам към нея.

— Една минутка, госпожице — казах аз, като поставих ръката си върху дръжката на вратата, преди да я отворя. — Разговорът ни тази сутрин бе дълъг, но последната дума още не е изречена — тя е ваша.

— Ще ме пуснете ли да мина?

— Не. Аз пазя вратата. По-скоро бих умрял, отколкото да ви позволя да ме оставите сега, без да ми кажете думата, която очаквам.

— И каква е думата, която се осмелявате да очаквате от мен?

— Тази, която изгарям от желание да чуя, която трябва и която ще чуя, тази, която не се осмелявате сега да премълчите.

— Мистър Мур, не разбирам за какво говорите. Опасявам се, че не сте на себе си.

Предполагам, че наистина, не приличах на себе си, защото видях, че я бях уплашил. Но това бе добре — тя трябваше да бъде уплашена, за да бъде спечелена.

— Знаете какво искам да кажа и за пръв път заставам пред вас такъв, какъвто съм. Забравете учителя. Сега искам да ви представя човека и да ви покажа, че той е джентълмен.

Тя трепна. Сложи ръката си върху моята, сякаш за да я отмести от бравата — със същия успех можеше да се опита да раздели две парчета мотал, споени едно с друго. След като разбра, че е безсилна отстъпи, и отново потрепери.

Не мога да обясня каква промяна настъпя у мен, но вълнението и ме окрили с някакъв нов порив. Не бях нито съкрушен, нито въодушевен от земите и златото й, не мислех нито за тях, нито пък ме интересуваха — те бяха нищо, дреболии, които не можеха да ме смаят. Виждах само нея — нейната млада и прекрасна фигура, грациозността, великолепието в скромността на моминството й.

— Моята ученичка — промълвих аз.

— Моят учител — бе тихият отговор.

— Трябва да ви кажа нещо.

Тя очакваше думите ми с наведено чело и пуснати надолу къдрици.

— Трябва да ви кажа, че в продължение на четири години вие растяхте в сърцето на учителя си и сега никой не може да ви изтръгне оттам. Трябва да заявя, че ме омагьосахте въпреки разума и житейския ми опит, въпреки разликата в положението и имота. Погледът, думите и движенията ви бяха тъй неотразими, така ми разкрихте недостатъците и добродетелите си — по-скоро прелестите си, защото те не притежават неумолимата строгост на добродетели, — че ви обикнах и ви обичам с целия си живот и сила. Сега знаете всичко.

Тя понечи да каже нещо, но не намери думи. Опита се да се пошегува, ала безуспешно. Аз отново страстно я уверих в любовта си.

— Е, добре, мистър Мур, и сега какво? — бе отговорът, който получих.

Човек би доловил в него известно раздразнение, ако не бе произнесен с треперещ глас.

— Нямате ли какво да ми кажете? Нямате ли любов за мен?

— Имам малко.

— Не бива да ме мъчите. Сега не съм в настроение за шеги.

— Нямам намерение да се шегувам. Искам да си вървя.

— Учудвам се как можете да ми кажете в такъв момент, че искате да си вървите. Да си вървите! Как! С моето сърце в ръката си, за да го оставите на тоалетната си масичка и да го прободете с карфиците си? Няма да помръднете оттук, няма да се отдалечите и на една крачка, докато не ми дадете залог — жертва за жертвата ми — вашето сърце за моето.

— Загубила съм някъде преди време това, което търсите — позволете ми да отида да го потърся.

— Кажете ми, че то е там, където често пъти са и вашите ключове — в мое притежание.

— Вие би трябвало да знаете. А къде са ключовете ми, мистър Мур? Честна дума, загубила съм ги отново. Мисис Джил иска пари, а аз нямам никакви, освен тези шест пенса.

Тя извади монетата от джоба на престилката си и ми я показа върху дланта си. Можех да се пошегувам с нея, но сега не беше време за това — въпросът бе на живот и смърт. Сграбчих монетата и ръката, която я държеше, и попитах:

— Каква съдба ми отреждате — да загина без вас или да живея заради вас?

— Постъпете както намерите за добре. Далеч съм от мисълта да диктувам избора ви.

— Ще ми кажете със собствените си уста дали ме обричате на изгнание, или ме дарявате с надежда!

— Вървете. Ще го понеса, ако ме оставите.

— Навярно аз също ще мога да го понеса, ако ви напусна, но отговорете ми, Шърли, моя ученичко, моя владетелко, отговорете.

— Умрете без мен, ако искате. Живейте за мен, ако смеете.

— Не се боя от вас, моя тигрице — осмелявам се да живея за вас и с вас от този час до самата ми смърт. Сега ви имам, моя сте и никога няма да ви пусна. Където и да бъде домът ми, вече съм си избрал съпруга. Ако остана в Англия, и вие ще бъдете в Англия. Ако прекося Атлантическия океан, ще го прекосите и вие — житейските ни пътища са се слели в едно, съдбите ни са преплетени.

— Равни ли сме вече, сър? Равни ли сме най-сетне.

— Вие сте по-млада, по-крехка, по-слаба и по-наивна от мен.

— Ще бъдете ли добър с мен? Нали никога няма да бъдете мой тиранин?

— Ще ме оставите ли да си поема дъх, без да ме обърквате? Не трябва да се усмихвате сега. Светът наоколо ми се върти и се мени с всеки миг. Слънцето е ален пламък, от който ми се завива свят, небето е виолетов вихър, който ме увлича със себе си.

Не съм слаб мъж, но се олюлях, докато говорех. Цялата вселена преливаше от жизненост — цветовете станаха по-наситени, движенията — по-бързи сърцето на живота затуптя по-учестено. За миг престанах да виждам, но чувах гласа й — безмилостно пленителен. Тя очевидно не желаеше да прояви състрадание и да смекчи очарованието си — навярно не знаеше какво изпитвах в този момент.

— Наричате ме тигрица. Запомнете — тях никой не може да ги укроти — каза тя.

— Укротена или свирепа, дива или покорна, вие сте моя.

— Щастлива съм, че познавам укротителя си и съм свикнала с него. Само неговия глас ще следвам, само неговата ръка ще ме насочва, само в неговите нозе ще се отпускам покорно.

Отведох я обратно до креслото и седнах до нея. Исках отново да я чуя да говори — никога не бих могъл да се наситя на гласа и думите й.

— Много ли ме обичате?

— А, вие сам знаете. Няма да ви доставям удоволствие и няма да ви лаская.

— Не зная и наполовина от онова, което е необходимо, за да се засити сърцето ми. То копнее за храна. Ако знаехте колко безумно гладно е, щяхте веднага да го нахраните с една-две топли думи.

— Бедният Тартар! — каза тя, като докосна и потупа ръката ми. — Бедно мое момче, смели ми приятелю, любимецо на Шърли, успокойте се!

— Няма да се успокоя, докато не ме дарите поне с една нежна дума.

И най-сетне получих този дар.

— Скъпи Луис, бъдете ми верен и никога не ме напускайте. Животът няма стойност за мен, ако не премина през него облегната на вашето рамо.

— Искам още.

Тя смени темата — не бе в неин стил да предлага същото блюдо два пъти.

— Сър! — каза тя, като скочи на крака. — Под заплаха от смъртно наказание ви забранявам да споменавате такива жалки неща като пари, бедност или неравенство. Крайно опасно е да ме дразните с такива влудяващи скрупули. Подобно нещо не ви разрешавам.

Лицето ми пламна. Още веднъж ми се прииска да не съм толкова беден или пък тя да не е толкова богата. Тя забеляза мимолетното ми страдание и дори ме погали. Обзе ме опиянение, примесено и с горчиви чувства.

— Мистър Мур — каза тя, като повдигна нагоре прелестното си, открито и сериозно лице, — научете ме и ми помогнете да стана добра. Не ви моля да свалите от плещите ми всички грижи и задължения на богатството, а ви моля да споделите с мен товара и да ми покажете как да се справя с моята част от отговорността. Преценките ви са уравновесени, сърцето ви е добро, принципите ви са здрави. Зная, че сте мъдър, чувствувам, че сте благодарен, вярвам, че сте и съвестен. Бъдете мой другар в живота, бъдете ми водач там, където съм неосведомена, бъдете ми учител там, където греша, бъдете винаги мой приятел!

— Бог ми е свидетел, че ще бъде така!“

А ето още един откъс от същия бележник, читателю, ако това ти допада. Ако ли не, можеш да го прескочиш.

„Семейство Симпсън си замина, но не и преди да разкрие всичко и да получи обяснение. Сигурно поведението ми е издало нещо, а може би и видът ми — бях смирен, но понякога забравях да бъда нащрек. Застоявах се в стаята по-дълго от обикновено — не можех да понеса да бъда далеч от нея; търсех присъствието й и му се наслаждавах, както Тартар се наслаждава на слънцето. Ако тя напуснеше дъбовата гостна, аз инстинктивно ставах и също излизах. Тя неведнъж ме мъмреше за тези мои постъпки — правех го със смътното и необмислено намерение да разменя някоя дума с нея във вестибюла или пък някъде другаде. Вчера, преди залез-слънце, успях да остана насаме с нея за пет минути до камината в преддверието, застанахме един до друг — тя започна да негодува срещу мен, а аз се радвах на гласа й. Младите дами минаха покрай нас и ни изгледаха. Не се разделихме. След малко те минаха отново и отново ни погледнаха. Дойде и мисис Симпсън — не се помръднахме. Мистър Симпсън отвори вратата на трапезарията — очите на Шърли отпратиха няколко светкавици към него като отплата за дебнещия му поглед, тя присви устни и отметна назад къдриците си. Погледът, който му хвърли, съдържаше едновременно обяснение и предизвикателство. Той казваше: «Компанията на мистър Мур ми харесва и само се опитайте да откриете недостатък във вкуса ми.»

Попитах я:

— Искате ли той да разбере как стоят нещата?

— Да — каза тя. — Но съм оставила всичко на случая. Ще се разиграе неприятна сцена. Аз нито я желая, нито пък се боя от нея — искам само вие да сте там, тъй като ужасно ми омръзна да се боря с него сама. Не ми е приятно да го виждам разярен, тогава той се измъква иззад прикритието на изтънчените си обноски и сваля от себе си останалите общоприети маски, а истинското човешко същество под тях е това, което бихте нарекли commun, plat, bas — vilain et un peu mechant[3]. Мислите му не са много чисти, мистър Мур — нуждаят се от измиване с мек сапун и хума. Мисля си, че ако можеше да прибави въображението си към съдържанието на панера за пране на мисис Джил, като остави тази дама да го повари в казана си с дъждовна вода и белина (надявам се, че не се съмнявате в качествата ми на добра перачка), това би му се отразило извънредно добре.

Тази сутрин ми се стори, че я чух да слиза по стълбите малко по-рано и веднага се озовах долу. Не се бях излъгал — тя бе там, заела се с работа в стаята за закуска, където прислужницата привършваше подреждането и бърсането на праха. Бе станала рано, за да привърши изработването на един малък спомен за Хенри. Бях посрещнат хладно — приех това до излизането на момичето, като тихо се приближил с книгата си до прозореца. Дори когато останахме сами не бързах да я безпокоя — да бъда в една стая с нея и да я гледам, бе удоволствие, истинско щастие в ранното утро, щастие спокойно, непълно, но все по-голямо. Знаех, че ако бях по-настойчив, щях да бъда отблъснат. «Няма ме у дома за поклонници» бе изписано на челото й, затова продължих да си чета, като от време на време я поглеждах и виждах как изражението й се смекчава и просветлява, как тя усеща, че се отнасям с уважение към настроението й, как се наслаждава на изпълнения с нежност миг.

Разстоянието между нас започна да се скъсява и лекият скреж незабележимо се стопи. Преди да измине и час, вече бях до нея и я наблюдавах как шие, като събирах чаровните й усмивки и веселите думи, с които ме обсипваше. Седяхме, както бе наше право да седим — един до друг, а ръката ми бе поставена на стола й. Бях достатъчно близо, за да мога да броя бодовете й и да виждам ухото на иглата й. Внезапно вратата се отвори.

Предполагам, че ако се бях отдръпнал в уплах от нея, тя щеше да ме презре. Но благодарение на мудния си темперамент аз рядко се стряскам. Когато се чувствувам добре и удобно, не съм много подвижен. А в този миг бях добре — дори много добре, — следователно бях почти като вкаменен. Нито едно мускулче не трепна у мен. Хвърлих само бегъл поглед към вратата.

— Добро утро, чичо — каза тя, като се обърна към личността, която се бе заковала на прага подобно на каменна статуя.

— Отдавна ли сте долу, мис Кийлдар? При това сама с мистър Мур?

— Да, от доста време. И двамата слязохме долу рано, още не се бе разсъмнало.

— Това е в разрез с благоприличието.

— Отначало — да. Бях доста ядосана и не много любезна. Ала както сам можете да видите, сега сме в чудесни отношения.

— Виждам повече, отколкото бихте желали да видя.

— Едва ли, сър — казах аз. — Ние не крием нищо. Ще ми позволите ли да отбележа, че всички наблюдения, които възнамерявате да споделите, можете да адресирате и до мен. От този момент аз заставам между мис Кийлдар и всички неприятности.

— Вие! Какво общо имате вие с мис Кийлдар?

— Ще я закрилям, ще я пазя и ще й служа.

— Вие, сър? Вие, някакъв си възпитател?

— Не желая да чувам нито една обидна дума сър — намеси се тя, — нито една сричка на неуважение към мистър Мур в този дом.

— Вземате неговата страна, така ли? Неговата страна! О, да!

Тя се извърна към мен с внезапно движение на привързаност, което посрещнах, като обгърнах раменете й с ръка. И двамата се изправихме.

— Благочестиви Гед! — бе викът, който се изтръгна от утринния халат, застанал треперещ до вратата. Струва ми се, че мистър Симпсън наричаше така ларите[4]. Винаги когато изпаднеше в затруднено положение, той призоваваше този идол.

— Приближете се, чичо, за да чуете всичко. Кажете му всичко, Луис.

— Нека само да посмее да проговори! Просякът! Разбойникът! Благонравният лицемер! Подлият, подмазващ се и отвратителен слуга! Махнете се от племенницата ми, сър — пуснете я!

Тя енергично се притисна към мен.

— Аз съм до рамото на бъдещия си съпруг. Кой ще се осмели да вдигне ръка срещу мен или него?

— Нейният съпруг!

Той вдигна ръце и ги разпери, а след това се строполи върху един стол.

— Преди известно време вие страшно много искахте да узнаете за кого възнамерявам да се омъжа — тогава намерението ми бе вече оформено, но не бе още узряло, за да го оповестя. Сега то е узрял плод; налял се е със слънчева светлина и е готов да бъде откъснат от дървото. Вземете тази алена праскова — вземете Луис Мур!

— Но (свирепо) той няма да бъде ваш, както и вие няма да бъдете негова!

— По-скоро бих умряла, отколкото да приема друг. Ще умра, ако не бъде той.

Той изрече думи, с които тази страница никога няма да бъде опетнена.

Шърли пребледня като платно и се разтрепери цялата. Силите я напускаха. Положих я на дивана и само успях да й хвърля бегъл поглед, за да се убедя, че не е припаднала — тя ме увери в това с божествена усмивка. Целунах я, но дори да ме убият, не бих могъл да предам ясно случилото се през следващите няколко минути. По-късно — със сълзи, смях и силно вълнение — тя ми разказа, че съм започнал да гледам страховито и съм се отдал на демона; разказа ми, че съм я оставил, с един скок съм прекосил стаята, мистър Симпсън излетял през вратата като снаряд от оръдие, аз също съм изчезнал и тя чула мисис Джил да пищи.

Мисис Джил все още пищеше, когато дойдох на себе си. Тогава бях в друга стая — в дъбовата гостна, струва ми се — и държах мистър Симпсън, който се бе свил в едно кресло; ръката ми го бе сграбчила за гушата, а очите му се въртяха в орбитите си — по всяка вероятност съм искал да го удуша. Икономката бе застанала наблизо и кършеше ръце, като ме умоляваше да престана. В следващия момент разхлабих хватката си и изведнъж почувствувах каменно спокойствие. Наредих на мисис Джил веднага да повика файтона от странноприемницата Редхаус и уведомих мистър Симпсън, че трябва да напусне Фийлдхед в мига, в който файтонът пристигне. Макар и изплашен до смърт, той заяви, че нямало да го стори. След като повторих предишното си нареждане, добавих, че ще повикам стражаря. Казах:

— Вие ще си заминете независимо дали с добро или с лошо.

Той ме заплаши със съд, но в този момент не ме интересуваше нищо. Веднъж вече бях надделявал над него — не с такава ярост, както сега, но със същата неумолимост. Това бе през една нощ, когато крадци се бяха опитали да проникнат в Симпсън Гроув. Обзет от жалка страхливост, той щеше да вдигне напразна тревога, без да е способен на защита. Тогава се наложи да защитя цялото му семейство и дома му, като обуздая самия него, и успях. Сега останах с него до идването на колата. Съпроводих го дотам, а той мърмореше през целия път. Бе ужасно объркан, а също и вбесен. Би ми се противопоставил, само че не знаеше как; повика жена си и дъщерите си. Заявих, че те ще трябва да го последват веднага щом се приготвят. Пушилката на озлоблението му бе неописуема, но това бе гняв, неспособен на дела — ако този човек бъде умело поставян на мястото си, той за цял живот ще си остане безпомощен. Зная, че никога няма да изправи срещу мен силата на закона — известно ми е, че жена му, която той тиранизира на дребно, го направлява за всичко важно. А аз отдавна съм си спечелил нейната неувяхваща майчина благодарност заради предаността ми към сина й. Бях се грижил за Хенри по време на някои от неговите боледувания и тя бе казала, че съм го правел по-добре, от която и да е жена, а мисис Симпсън никога няма забрави това. Днес мисис Симпсън и дъщерите й се разделиха с мен в безмълвен гняв и ужас, ала тя все пак ме уважава. Когато Хенри се притискаше към гърдите ми, а аз го настанявах във файтона до нея, когато оправях собствения й шал, за да й бъде по-топло, тогава, въпреки че се извръщаше настрани, виждах как очите и се пълнеха със сълзи. Тя ще бъде още по-ревностен защитник на моята кауза, тъй като ме напусна пламнала от гняв. Доволен съм от това не заради себе си, а заради моя живот и идол, заради моята Шърли.“

След седмица Луис Мур отново пише:

„Сега съм в Стилброу. Временно се преместих да живея у един приятел, човек със занаят, в чиято работа мога да бъда полезен. Всеки ден яздя до Фийлдхед. Колко ли време ще мине още, преди да мога да нарека това място мой дом, а господарката му — истински моя? Не съм спокоен, често се тревожа, има моменти, когато ме обземат терзания. Ако сега я види човек, би си помислил, че никога не е отпускала глава на моето рамо, нито пък се е притискала към мен с нежност и доверие. Чувствувам се несигурен, тя ме прави нещастен. Когато я посещавам, ме отбягва — винаги ми се изплъзва. Днес повдигнах лицето и към моето с решението да погледна хубаво в дълбоките и тъмни очи. Трудно е да опиша какво видях там! Пантера! Красиво диво животно! Лукава, непокорна, волна природа! Тя прегризва веригата си — виждам как белите й зъби изпиляват стоманата! Мечтае за своите диви гори и копнее за девствената си свобода. Да можеше Симпсън да се върне и да я принуди отново да ме обгърне с ръцете си. Иска ми се да съществува някаква опасност тя да ме загуби, както има риск да я загубя аз. Не, не се боя от окончателната загуба, но продължителното отлагане…

Сега е нощ — полунощ е. Прекарах следобеда и вечерта във Фийлдхед. Преди няколко часа тя мина покрай мен, докато слизаше по дъбовото стълбище към вестибюла. Не подозираше, че бях застанал в полумрака близо до прозореца, отправил поглед към заскрежения блясък на небесните съзвездия. Колко близо се плъзна тя покрай парапета! Колко свенливо проблеснаха големите й очи към мен! Колко ефирно, мимолетно и нетрайно бе това видение — нежно и внезапно като Северното сияние!

Последвах я във всекидневната. Там бяха мисис Прайър и Каролайн Хелстоун. Бе ги поканила да й правят компания за известно време. В бялата си вечерна рокля, разпуснала къдриците на дългите си коси, с безшумните си стъпки, с бледите си страни, с очи, изпълнени от нощна тъма и светкавици, тя ми се стори като някакво привидение, като нещо, сътворено от природните стихии — дете на ветровете и огъня, дъщеря на светлината и дъждовните капки, същество, което никога не може да бъде уловено, покорено и лишено от свобода. Ако можех само да не я следя с поглед, докато се движеше из стаята, но това не бе по силите ми. Стараех се да разговарям с другите дами, доколкото ми се удаваше, но не отделях очи от нея. Бе много мълчалива и мисля, че изобщо не ми продума — дори когато ми поднесе чая. Стана така, че бе повикана за минута навън от мисис Джил. Аз преминах в осветения от луната вестибюл с намерение да поговоря с нея, преди да се върне в стаята, и успях да го направя.

— Мис Кийлдар, почакайте за миг! — казах аз, като я пресрещнах.

— Защо? Във вестибюла е твърде студено.

— На мен не ми е студено. И на вас няма да ви бъде студено, ако се прислоните до мен.

— Но аз треперя!

— Предполагам, че от страх. Кое ви кара да се боите от мен? Мълчите и се държите на разстояние — защо?

— Естествено е да се уплаша от това, което ме пресреща като някои голям черен таласъм на лунната светлина.

— Не, не подминавайте, останете за малко с мен! Хайде да поговорим спокойно. Станаха вече три дни, откакто говорих насаме с вас — подобно непостоянство е жестоко.

— Нямам никакво желание да бъда жестока — отвърна нежно тя и наистина нежност личеше в цялото й поведение — в лицето й, в гласа й; но имаше също и сдържаност, както и нещо убягващо, смътно и неуловимо.

— Вие наистина ми причинявате болка — казах аз. — Не е минала и седмица, откакто ме нарекохте ваш бъдещ съпруг и се отнесохте към мен като с такъв. А сега за вас отново представлявам вашият учител — обръщате се към мен с «мистър Мур» и «сър», сякаш устните ви са забравили да произнасят Луис.

— Не, Луис, не. Това име е лесно и мелодично, то не се забравя бързо.

— Тогава бъдете сърдечна с Луис. Приближете се до него и му позволете и той да се приближи.

— Сърдечна съм — каза тя, а фигурата й се открояваше някак далечна и нереална в тъмнината, като бяло видение.

— Гласът ви е много мил и много тих — отвърнах аз, като леко се приближих към нея. — Изглеждате успокоена, но все още малко уплашена.

— Не, напълно съм спокойна и не се страхувам от нищо — увери ме тя.

— От нищо, освен от вашия поклонник.

Паднах на колене в нозете й.

— Виждате, че се намирам в един нов свят, мистър Мур. Сама не мога да се позная, не мога да позная и вас. Но станете — като постъпвате така, ме карате да се чувствувам притеснена и смутена.

Подчиних се — не би ми подхождало да остана в тази поза по-дълго. Опитах се да й вдъхна спокойствие и увереност и това не бе напразно — тя ми се довери и отново се притисна към мен.

— Е, Шърли — казах аз, — навярно разбирате, че далеч не съм щастлив в сегашното си несигурно и неустановено положение.

— О, напротив, вие сте щастлив! — възкликна припряно тя. — Сам не знаете колко сте щастлив! Всяка промяна само би влошила нещата!

— Щастлив или не, повече не мога да продължавам така. Вие сте твърде великодушна, за да желаете подобно нещо.

— Бъдете благодарен, Луис, бъдете търпелив! Харесвам ви, защото сте търпелив.

— Тогава не ме харесвайте повече, а вместо това ме обичайте. Определете деня на сватбата ни. Помислете за това тази нощ и вземете решение.

Тя промълви нещо неразбрано, но изпълнено е дълбоко чувство, а след това се откъсна от мен или по-скоро се стопи в ръцете ми и аз я изгубих.“

[1] Става дума за един от подвизите на Херкулес. Когато трябвало да вземе златните ябълки от градините на Хесперидите, той се обърнал за помощ към титана Атлас, като му предложил сам да подпира небесния свод, докато Атлас донесе ябълките. (гр. мит.) — Б.пр. ↑

[2] Господин съпруга си (фр.) — Б.пр. ↑

[3] Посредствен, банален, низък — противен и малко злобен (фр.) — Б.пр. ↑

[4] Лари в римската митология богове на домашното огнище. — Б.пр. ↑

Глава XXXVII
Епилог

Да, читателю, сега трябва да направим равносметката. Остава ни само да разкажем за по-нататъшната съдба на някои от героите, с които се запознахме в тази история, а след това ние двамата с теб ще трябва да си стиснем ръце и, поне засега, да се разделим.

Нека насочим вниманието си към куратите, към тези, които много обичаме, но и много пренебрегнахме. Пристъпи напред, изпълнено със скромност достойнство. Виждаме, че Малоун с готовност се отзовава на поканата — той умее да разпознава себе си, когато го описват.

Не, Питър Огъстъс, мисля, че няма какво да ви кажем — просто няма смисъл. Не ни е възможно да се нагърбим с трогателната история на вашите подвизи и съдбини Нима не съзнавате, Питър, че една придирчива публика си има своите капризи, че неукрасената истина не би задоволила вкусовете и, че обикновените факти не са подходящо блюдо за нея? Не знаете ли, че квиченето на прасето днес все тъй дразни ухото, както и в предишни времена? Ако трябваше да предадем пълното крушение на живота и словесните ви дарби, тогава слушателите биха се разбягали с истерични писъци и биха се разнесли вопли за амоняк и горени пера. „Невъзможно!“ — би казал някой. „Не е истина!“ — би откликнал друг. „Нехудожествено!“ — неумолимо би отсъдил трети. Запомнете добре! Не зная защо, но винаги когато описвате неукрасената и проста истина, тя неизменно бива обявявана за лъжа — хората се отричат от нея, прогонват я, оставят я на произвола на съдбата; докато продуктът на собственото ви въображение, лъжливата измислица, небивалицата те приемат в дома си, глезят я, назовават я привлекателна, порядъчна, неподправено красива. Малкият измамник получава бонбоните, а честният законен малчуган обира пердаха. Така си върви светът, Питър. И тъй като вие сте този законен немирник, груб, немит и палав — ще трябва да се оттеглите.

Направете място за мистър Суийтинг.

Ето го и него, появява се със своята дама, облегната на ръката му — най-великолепната и най-тежката жена в Йоркшир, мисис Суийтинг с моминско име мис Дора Сайкс. Двамата се ожениха при възможно най-щастливите обстоятелства — точно когато мистър Суийтинг получи приличен бенефиций, а мистър Сайкс бе в състояние да даде на Дора подобаваща зестра. Живяха дълго и щастливо заедно, ползуващи се от любовта на енориашите и многобройните си приятели.

Виж, ето тук лустрото е било сложено много умело. Елате насам, мистър Дън.

Оказа се, че този господин има много по-достойна за възхищение съдба, отколкото ти или аз можехме да очакваме в самото начало, читателю. Той също се ожени за една съвсем разумна и кротка женица, която притежаваше качествата на истинска дама. Женитбата го преобрази — той се превърна в примерен съпруг и кипящ от енергия енорийски свещеник (до самата си смърт съвестният мистър Дън отказваше да приеме службата на пастор). Потира той полираше с най-добрия прах за лъскане; за дървените части на олтара и мебелите в храма се грижеше с усърдието на истински тапицер, със старанието на дърводелец. Неговото малко училище, малката му църква, малкият му дом — всички тези неща дължаха появата си на бял свят на него и му правеха чест, защото всяко едно само по себе си бе истински образец. Ако стилът и вкусът в архитектурата бяха същото, както последователността и добросъвестността в религията, какъв пастир на християнското стадо би излязъл тогава от мистър Дън! Съществуваше едно изкуство, в чието майсторство мистър Дън не можеше да бъде надминат от нито един смъртен на този свят — това бе изкуството на просията. Със собствени усилия, без чужда помощ, той бе изпросил всичките пари за всичките си постройки. В това свое начинание мистър Дън разполагаше с план и начин на действие, които бяха неповторими. Той просеше от бедни и богати — от босоногото бедняшко хлапе до коронования херцог. Изпращаше просителски писма нашир и надлъж — писа до възрастната кралица Шарлот, до дъщерите и — принцесите, до синовете й — кралските херцози, до престолонаследника, до лорд Касълрей, до всеки член на тогавашното правителство. А което е още по-забележително, мистър Дън успя да измъкне по нещо от всяка една от тези особи. Записано е черно на бяло, че е получил пет лири от старата скъперница кралица Шарлот, както и две гвинеи от най-големия прахосник в кралския двор — нейния най-възрастен син. Когато мистър Дън се впускаше в поредното от своите просяшки странствувания, той се въоръжаваше от глава до пети с нахалство — това, че вчера сте му дали сто лири, съвсем не можеше да бъде причина да не му дадете двеста лири и днес. Това той заявяваше право в лицето ви и обзалагам се десет към едно, че успяваше да измъкне парите — хората даваха, за да се отърват от него. Все пак той вършеше известно добро с тези пари. Мистър Дън бе полезен за времето и за поколението си.

Навярно би трябвало да отбележа, че след преждевременното и внезапно оттегляне на мистър Малоун от сцената на енорията Брайърфийлд (ти не можеш да узнаеш как е станало това, читателю — ще трябва да ограбим любопитството ти, за да платим на изтънчената ти любов към обаятелното и приятното) като негов наследник дойде друг ирландски курат — мистър Макарти. Щастлива съм да те уведомя, читателю, при това без ни най-малко да изопачавам истината, че този господин така защити честта на страната си, както Малоун я бе поругал. Той се прояви като толкова почтен, благопристоен и съзнателен, колкото Малоун бе буен, необуздан и… (решавам да спестя този последен епитет, защото иначе всичко би излязло наяве). Мистър Макарти предано се трудеше в енорията; училищата — както неделното, така и седмичното — процъфтяваха под неговите грижи, сякаш бяха зелени лаврови дръвчета. Като всяко човешко същество, разбира се, и той си имаше недостатъци; това обаче бяха недостатъци на духовник, порядъчни и трезви, които мнозина биха нарекли дори добродетели — обстоятелството, че е бил поканен на чай заедно с някой дисентер, го изваждаше от равновесие за цяла седмица; гледката на някой квакер с шапка на глава в църквата, мисълта за някое непокръстено човешко същество, което погребват с християнски обреди — подобни неща можеха да предизвикат невероятни поразии във физическия и духовен мир на мистър Макарти. Иначе той бе здравомислещ и разумен, усърден и великодушен.

Не се съмнявам, че една пристрастена към справедливостта читателска публика вече е забелязала проявеното до този момент нехайство от моя страна по отношение на преследването, залавянето и заслуженото наказване на човека, извършил покушението над Робърт Мур. Ето една прекрасна възможност да поканя моите любопитни читатели на поучителен и същевременно вълнуващ спектакъл с участието на закона, евангелието, тъмницата, подсъдимата скамейка и бесилото. Спектакълът може би щеше да ти хареса, читателю, но той изобщо не е по моя вкус. Между мен и моя сюжет щеше да се завърже схватка и моите сили нямаше да издържат. За щастие разбрах, че обстоятелствата напълно ме освобождават от подобно усилие. Престъпникът не бе наказан поради простата причина, че не бе заловен, което пък произтичаше от едно друго обстоятелство, а именно — че той никога не бе преследван. Съдиите се поразмърдаха, сякаш се готвеха да се надигнат и да извършат храбри дела, но тъй като самият Мур, вместо да ги насърчава и предвожда както преди, си лежеше спокойно в леглото, а чертите на бледото му чуждоземно лице потрепваха в лукава усмивка, те размислиха и решиха друго — след като попълниха някои задължителни в случая документи, благоразумно се споразумяха да потулят въпроса без много шум, както и направиха.

Мистър Мур знаеше името на злосторника. Знаеше го и цял Брайърфийлд. Това не бе някой друг, а самият Майкъл Хартли, полусмахнатият тъкач, за когото вече споменахме веднъж — фанатичен антиномист в религията и побъркан левелер в политиката. Този клетник почина от делириум тременс една година след опита за покушение срещу Мур. Робърт даде на злочестата му вдовица една гвинея, за да го погребе.

Зимата отмина. Пролетта я последва със своя лъчист и сенчест, цъфтящ и дъждовен полет. Сега е разгарът на лятото, средата на месец юни, 1812 година.

Горещо е. Въздухът е цял ослепителен лазур и пламнало злато. Той подхожда на настъпилите времена, подхожда на века, подхожда на сегашния дух на народите. Деветнадесетият век е необуздан в своите прищевки като някой млад исполин. Този невръстен титан изтръгва цели планини в игрите си и мята скали в лудешките си забавления.

Това лято Бонапарт е на седлото. Той и войнството му бродят из руските степи. Със себе си е повел французи и поляци, италианци и децата на Рейн — шестстотин хиляди души. Напредва към древната Москва. Под степите на вековния град го очаква суровият казак. Корав и непреклонен воин! Той чака, без да се страхува от всепоглъщащата гибел, която се е понесла към него. Снежният облак е негов помощник. Пустошта, вятърът и градоносната буря са неговото спасение. Съюзници са му стихиите — Въздухът, Огънят и Водата. А кои са те? Трима ужасни архангели, застанали на вечна стража пред трона на Йехова. Те са там, облечени в бяло и препасани със златни пояси. Надигат бокали, прелели от божия гняв. Тяхното време ще настъпи в деня на отмъщението, техният знак ще дойде със словото, изречено с Господари на ангелското войнство и „тътнещо от всемогъщия му глас“: „Откри ли снегът своите съкровища пред теб? А ти видя ли съкровищата на градушката, които съм запазил за смутни времена, за дни на битки и войни? Сторете вашето — излейте бокалите с божия гняв върху земята.“

И ето — земята лумва в пламъци, морето е „като кръвта на мъртвец“, островите се разбягват в ужас, планините се изпокриват.

През тази година лорд Уелингтън възглави армията в Испания. Заради собственото си спасение испанците го направиха генералисимус. През тази година той превзе Бадахос, сражава се в полята на Витория, завладя Памплона и щурмува Сан Себастиан. През тази година превзе и Саламанка.

Мъже на Манчестър! Моля ви, простете ми това кратко резюме на събитията от войната, но то е без значение. За вас лорд Уелингтън сега е само един изнемощял стар джентълмен. Предполагам, че някои от вас са го наричали „изкуфял старец“, присмивали са се на напредналата му възраст и на това, че е изгубил физическите си сили. А какви големи герои сте вие самите! Да, изглежда, мъже като вас имат право да тъпчат онова, което е смъртно в един полубог. Присмивайте се колкото си щете — подигравките ви никога няма да разбият неговото велико сърце.

Но хайде, приятели, независимо дали сте квакери или бояджии на памучно платно — да свикаме конгрес на мира и тихичко да се простим е озлоблението си. Досега говорихме с неподобаващо въодушевление за кървави битки и кръвожадни военачалници, а сега ще опишем една победа, която ви засяга малко по-отблизо. На 18 юни 1812 година Извънредните разпоредби бяха отменени и корабите отново можеха да поемат в открито море, свободни и необезпокоявани. Знаете много добре — или поне онези от вас, които са достатъчно възрастни, за да си спомнят, — че накарахте Йоркшир и Ланкашир да потреперят от виковете ви в чест на това събитие. Звънарите пукнаха една камбана от камбанарията на Брайърфийлд, която и до днес дразни слуха с фалшивия си тон. Асоциацията на търговците и производителите организира обед в Стилброу, след който всички нейни членове се прибраха по домовете си в такова окаяно състояние, в каквото съпругите им не биха искали да ги видят никога повече. Ливърпул се стресна и изпръхтя като хипопотам, разбуден сред тръстиките от гръмотевица. Някои от американските търговци почувствуваха заплашителните симптоми на апоплексията и трябваше да им пуснат кръв. Както подобава на разумни люде, при тези първи признаци на икономически разцвет всички се приготвиха да се гмурнат в недрата на спекулациите, за да изровят нови трудности, в чиито дълбини може би щяха да се удавят някой бъдещ ден. Запасите, трупани в продължение на години, изчезнаха за един миг. Складовете олекнаха, а корабите натежаха. Имаше работа за всички, повишиха се и надниците — като че ли доброто време бе настъпило. Тези перспективи може би бяха измамни, но затова пък бяха многообещаващи, а за някои те дори се сбъднаха. В онази епоха, в онзи месец юни мнозина натрупаха солидно богатство.

Когато цяла една област ликува, дори и най-скромният неин жител изпитва празнични чувства. Звукът на камбаните събужда и най-уединения дом, сякаш го призовава да се весели. Така си мислеше Каролайн Хелстоун, когато в този победен за търговците ден се облече по-грижливо от обикновено и пременена с най-спретнатата си муселинена рокля, отиде да прекара следобеда във Фийлдхед, където трябваше да нагледа някои приготовления около шапката, предназначена за едно велико събитие — последната дума по тези въпроси бе запазена именно за непогрешимия вкус на Каролайн. Тя избра венеца, воала и роклята за пред олтара, както и някои рокли и облекла за по-обикновени случаи, без много да се допитва до мнението на младоженката, тъй като тази дама се намираше в доста опърничаво настроение.

Луис бе предчувствувал трудности и те не закъсняха да се появят. В действителност неговата годеница се показа безкрайно предизвикателна, като отлагаше сватбата си ден след ден, седмица след седмица, месец след месец. Отначало тя се опитваше да го залъже с плахи колебания, а накрая принуди цялата му бавна, но непоколебима натура да се опълчи срещу тиранията й, която бе едновременно тъй приятна и тъй нетърпима.

Бе й необходима едва ли не ураганна буря, за да се принуди да вземе решение. Ала ето я най-сетне, обвързана с определен ден, ето я повалена, покосена от любовта й обрекла се с клетва.

Победена и лишена от свобода, тя чезнеше, както чезне всеки окован обитател на безбрежната пустиня. Единствено нейният покорител бе в състояние да я ободри, само неговата компания можеше да компенсира изгубената привилегия на свободата. В негово отсъствие тя седеше или се скиташе сама, говореше малко и ядеше още по-малко.

Шърли не вземаше никакво участие в приготовленията за сватбата си — Луис се видя принуден да поеме нещата в свои ръце. Фактически той бе господар на Фийлдхед, преди да стане такъв по закон. Бе най-смиреният и най-любезният господар, който някога е съществувал, но спрямо годеницата си бе абсолютен властелин. Тя отстъпи трона си безмълвно и без съпротива. „Идете при мистър Мур; питайте мистър Мур“ — бе неизменният й отговор, когато очакваха от нея нареждания. Никога преди един жених на богата младоженка не се е чувствувал толкова свободен, никога не е бил тъй неизбежно принуден да стане пълен господар на положението.

Във всичко това мис Кийлдар се поддаде отчасти на настроението си, но една забележка, която направи година по-късно, даде да се разбере, че бе действувала донякъде и по план. „Луис — каза тя — никога не би се научил да управлява, ако аз не бях престанала да заповядвам. Бездействието на кралицата извиква на бял свят качествата на министър-председателя.“

Мис Хелстоун бе определена да бъде шаферка на предстоящата сватба, ала съдбата й отреди друга роля.

Тя се върна у дома си тъкмо навреме, за да полее цветята. Последното полято растение бе един розов храст, цъфнал в едно тихо кътче на задния двор. Цветето получи живителната влага и сега Каролайн поспря, за да си отдъхне за минутка. Близо до зида се намираше фрагмент от каменна скулптура — останка от монашески гроб, която някога навярно е била основа на кръст. Каролайн се покатери върху камъка, за да вижда по-добре. Все още държеше лейката в едната си ръка, а с другата леко придържаше хубавата си рокля настрани, за да не я намокри. Тя отправи поглед над зида към няколкото самотни поляни, взря се отвъд трите самотни дървета, издигащи се едно до друго на фона на небето, отвъд самотния бодил, кацнал на върха на пътеката в далечината. После хвърли поглед към здрачните полета, където горяха големи огньове. Лятната вечер бе топла, песента на камбаните бе изпълнена с радост, синкавият дим на огньовете се разтапяше във въздуха, а червените им пламъци ярко се открояваха в полумрака. Високо над тях, там, където допреди няколко часа бе слънцето, сега блещукаше една сребърна точица — Звездата на любовта.

Тази вечер Каролайн не бе тъжна — напротив. Ала докато се взираше, от устните й се отрони въздишка, а когато въздъхна, една ръка я обгърна и кротко се спусна на кръста й. Каролайн като че ли знаеше кой се бе приближил до нея и не се стресна от докосването.

— Наблюдавам Венера, мамо. Вижте колко е красива, колко бял е блясъкът й в сравнение с аления цвят на огньовете?

— Вместо отговор последва още по-нежна милувка. Каролайн се обърна, но погледът й срещна не женственото лице на мисис Прайър, а един мургав мъжки лик. Тя изпусна лейката и скочи долу.

— Седях близо час с майка ви — каза натрапникът. — Имах дълъг разговор с нея. А къде бяхте вие в това време?

— Във Фийлдхед. Шърли е непослушна както винаги Робърт. Не получавам никакъв отговор на въпросите си — не ми казва нито „да“, нито „не“. По цял ден си седи сама и не мога да разбера дали я е обзела меланхолия, или пък е станала равнодушна. Ако я ядоса човек или я нахока, тя поглежда така жаловито и разсеяно към теб, та чак започваш да се питаш дали и ти не си станал жертва на същите странни капризи. Не зная какво смята да прави Луис с нея. Ако бях мъж, струва ми се, че не бих посмяла да се заема с нея.

— Не им обръщайте внимание — те са създадени един за друг. Необяснимо е, но Луис я обича още повече заради тези нейни странности. Ако изобщо някой може да се справи с нея, това е само той. Тя обаче го подлага на големи изпитания — характерът на Луис е твърде спокоен, за да бъде обект на такова бурно ухажване, но виждате, че всичко завърши с победа за него. Каролайн, потърсих ви, за да поговорим. Защо бият тези камбани?

— Заради отменянето на вашия ужасен закон — отменянето на Разпоредбите, които толкова много ненавиждахте. Е, сега сте доволен, нали?

— Снощи по това време приготвих някои книги за пътуване по море — те са единствените ми вещи, с изключение на малко дрехи, семена, корени и инструменти, които бях решил да взема със себе си в Канада. Готвех се да ви напусна.

— Да ме напуснете? Да напуснете мен?

Малките и пръсти се вкопчиха в ръката му. Погледът и гласът й издаваха уплаха.

— Не, сега вече не. Погледнете лицето ми. Да, разгледайте го добре — можете ли да съзрете там отчаяние, породено от предстоящата раздяла?

Тя отправи поглед към едно грейнало лице, чиито букви сияеха, макар че самата страница бе тъмна. Това лице, силно с величието на чертите си, я окъпа в надежда, обич и щастие.

— Отменянето на Разпоредбата ще ви донесе ли полза? Голяма в незабавна полза? — попита тя.

— Отменянето на Извънредните разпоредби ме спасява. Сега няма да фалирам, няма да се откажа от търговията си, няма да напусна Англия, няма повече да бъда беден; сега ще мога да изплатя дълговете си, сега ще се отърва от всичкото си платно, което се намира в складовете, и ще получа поръчки за много повече — този ден постави широка в здрава основа за моето щастие, върху която, за пръв път в живота си, ще мога да градя със сигурност.

Каролайн буквално поглъщаше думате му, стиснала ръката му в своята. Тя пое дълбоко въздух.

— Спасен сте, нали? Край на големите ви затруднения?

— Край! Вече мога да дишам. Вече мога да действувам.

— Най-сетне! О! Провидението е благосклонно. Благодарете му, Робърт.

— Благодаря наистина на Провидението.

— И аз също, заради вас!

Тя вдигна благоговеен поглед към небето.

— Сега ще мога да наема повече работници, да плащам по-добри надници, да начертая по-мъдри и по-либерални планове, да направя известно добро, да бъда по-малко егоистичен. Сега, Каролайн, мога да имам собствен дом — дом, който наистина да нарека свой и сега…

Мур не можа да довърши, тъй като дълбокият му глас секна.

— И сега — продължи той, — сега мога да помисля за женитба, сега мога да си потърся съпруга.

В тази минута не тя трябваше да говори, затова Каролайн запази мълчание.

— Ще може ли Каролайн, която хрисимо се надява да й простят, както прощава и тя — ще може ли да ми прости всички страдания, които съм й причинил, цялата тази продължителна мъка, която така безразсъдно предизвиках, болестта на тялото и душата й, за която съм виновен? Ще забрави ли това, което знае за жалките ми амбиции, за унизителните ми планове? Ще ми позволи ли да изкупя тези грехове? Ще изчака ли търпеливо да докажа, че както някога я изоставих в беда, проявих непростимо лекомислие и подло й причиних болка, така сега мога да обичам предано, да ценя безмерно и да боготворя нежно?

Ръката му все още бе в ръката на Каролайн. В отговор той почувствува нежно стискане.

— Моя ли е Каролайн?

— Ваша е.

— Ще я пазя като зеницата на окото си — знам стойността й, тя е тук, в сърцето ми. Необходимостта да имам Каролайн до себе си се е сраснала с живота ми. Нейното щастие и благополучие ще ми бъдат скъпи, отколкото кръвта, която пулсира във вените ми.

— Аз също ви обичам, Робърт, и предано ще се грижа за вас.

— Ще се грижите предано за мен? Ще се грижите предано! Все едно роза да обещае на този твърд, посивял камък, че ще го закриля от бурята! Но тя наистина ще се грижи за мен, ще го прави по свой собствен начин. Тези ръце ще бъдат нежните създателки на всяко удобство, което мога да изпитам. Зная, че съществото, което желая да направя част от себе си, ще ми донесе утеха, милосърдие, душевна чистота — неща, които аз не познавам.

Внезапно Каролайн се разтревожи и устните й започнаха да потрепват.

— Какво безпокои моята гълъбица? — попита Мур, след като тя се сгуши в прегръдките му, но после стеснително се отдръпна.

— Бедната мама! Аз съм всичко, което тя има на този свят. Нима трябва да я напусна?

— Знаете ли, аз помислих и за това. Майка ви и аз обсъдихме този проблем.

— Кажете ми вашите желания, предпочитанията ви и аз ще обмисля дали мога да ги приема. Но не съм в състояние да я напусна, дори и заради вас, не съм способна да разбия сърцето й, макар и за да притежавам вашето.

— Тя ви бе предана, когато аз ви изоставих, не е ли така? Не дойдох да ви видя, докато бяхте на легло, а тя непрестанно е бдяла над вас.

— Какво трябва да направя? Всичко друго, но не и да я напусна.

— Никога няма да я напуснете по мое желание.

— Значи ще може да живее близо до нас?

— Не близо до нас, а с нас, само че ще има отделни стаи и прислужница — това е нейното условие.

— Знаете, че тя има доход, който при начина й на живот я прави доста независима, нали?

— Да, тя ми каза това с благородна гордост, която ми напомни за един друг човек.

— Тя никога не се натрапва и клюките са й напълно чужди.

— Познавам я, Кари. Но дори ако вместо олицетворение на сдържаността и дискретността тя бе тяхната противоположност, пак не бих се боял от нея.

— И все пак тя ще ви бъде тъща, нали?

Каролайн кимна лукаво с глава, а Мур се усмихна.

— Луис и аз не сме от тези мъже, които се страхуват от тъщите си, Кари. Хората от нашите домове никога не са били и никога нима да бъдат наши врагове. Не се и съмнявам, че моята тъща ще се отнася добре с мен.

— Сигурна съм, че ще бъде така, и то без това да бие на очи. Тя не обича да заявява за себе си. А когато я видите смълчана или дори хладна, не бива да мислите, че е недоволна — просто притежава такъв маниер на поведение. Когато нещо у нея ви озадачи, оставете ме аз да ви го разтълкувам и винаги вярвайте на моето обяснение, Робърт.

— О, безусловно! Шегата настрана, аз чувствувам, че ние с нея ще си допаднем on ne peut mieux[1]. Както знаете, Хортенз е безкрайно мнителна — във френския смисъл на думата — и навярно невинаги разумна в изискванията си. И все пак, мило момиче, аз никога не съм накърнявал болезнено чувствата й, нито пък съм имал сериозно спречкване с нея през живота си.

— Така е. Вие сте изключително внимателен към нея, дори бих казала, че я глезите с обичта си. Ще бъдете внимателен и с майка ми. Вие сте истински джентълмен, Робърт, до мозъка на костите си, а когато сте у дома си, няма по-съвършен джентълмен от вас.

— Тази похвала ми харесва — тя гали слуха ми. Много съм доволен, че моята Каролайн ме възприема в такава светлина.

— Мама мисли за вас така, както и аз.

— Надявам се, че не съвсем като вас, нали?

— Тя не иска да се омъжва за вас, не бъдете суетен. Ала онзи ден ми каза: „Мила моя, мистър Мур притежава добри обноски. Той е един от малкото джентълмени сред познатите ми, които съчетават любезността с искреност.“

— „Мама“ е в известен смисъл мизантроп, нали? Това едва ли е най-доброто мнение за силния пол.

— По принцип тя се въздържа от преценки на тази тема, но прави изключение за тези, които почита. Тогава са Луис, мистър Хол, а напоследък и вие. Имаше време, когато не й бяхте симпатичен — зная това, защото по-рано тя никога не говореше за вас. Но Робърт…

— Какво има пак? Какво ви хрумна сега?

— Още не сте се срещнали с чичо ми!

— Видяхме се — майка ви го повика в стаята. Той дава съгласието си, но при едно условие — ако докажа, че съм способен да издържам съпруга, тогава ще мога и да я имам. А аз съм в състояние да направя живота й много по-добър, отколкото той предполага, по-добър, отколкото бих сметнал за редно да се похваля.

— Ако забогатеете, ще правите добрини с парите си нали, Робърт?

— Ще правя. Вие ще ми покажете как. Всъщност аз имам някои собствени планове, които един ден ще обсъдим заедно край нашето домашно огнище. Осъзнах необходимостта да правиш добро и разбрах колко е глупаво да бъдеш егоист. Каролайн, виждам в бъдещето — чуйте моето предсказание. Не след дълго тази война ще свърши, а търговията вероятно ще процъфти през следващите няколко години. Може би ще възникне краткотрайно неразбирателство между Англия и Америка, но то няма да продължи дълго. Какво бихте казали, ако един ден — навярно преди още да са изминали и десет години — двамата с Луис си поделим енорията Брайърфийлд. Във всеки случай Луис със сигурност ще придобие власт и богатство; той няма да погуби способностите си — брат ми е с добро сърце, а освен това притежава и ум, чиито размери са твърде внушителни. Умът му не е от най-бързите, но пък е силен и трябва да се впрегне на работа — може да не работи светкавично, но ще работи добре. Той ще стане съдия, така казва Шърли. Тя би се заловила стремглаво за тази работа и би му помогнала да бъде удостоен колкото се може по-скоро с този висок пост стига Луис да й разреши, но той няма да го направи. Както обикновено, той няма да прояви припряност. Не ще мине и година, откакто вземе управлението на Фийлдхед в свои ръце, и цялата област ще почувствува кроткото му влияние, ще признае изпълненото му със скромност превъзходство. В Брайърфийлд има нужда от съдия — с времето хората доброволно ще го удостоят с този пост, никой няма да се противопостави на това. Не познавам човек, който да не почита бъдещата му съпруга, а постепенно всички ще започнат да харесват и него. Той е от pate[2], което всички одобряват, bon comme le pain[3] — насъщен хляб дори за най-придирчивия, добър и за детето, и за възрастния, питателен за бедния и полезен за богатия. Въпреки капризите и странностите си, хитруванията и колебанията си Шърли е сляпо влюбена в него. В един прекрасен ден хората ще го обикнат — а това е и нейното горещо желание. И не само това — всички ще го почитат, ще се съобразяват с него, ще се допитват до него, ще разчитат на него, дори твърде много. Неговият съвет винаги ще бъде разумен, помощта му винаги ще бъде безкористна. Не след дълго двамата ще бъдат затруднени, защото ще се окажат най-търсените хора в околността. Вероятно ще се наложи той да намери начин да ограничи това. Що се отнася до мен, ако сполуча да осъществя плановете си, успехът ми ще допринесе за увеличаване на дохода им — неговия и на Шърли. В състояние съм да удвоя стойността на тъкачницата им, мога да осея онази неплодородна клисура отсреща с редици от малки къщи с градинки пред тях…

— Робърт! Нима ще изкорените горичката!

— Горичката ще е станала на дърва за огрев още преди да са изминали и пет години. Красивата дива клисура ще се превърне в полегат склон, естествената зелена тераса ще бъде павирана улица. В тъмната клисура ще има къщи, ще има къщи и по самотните склонове. Неравната камениста пътечка ще бъде равен, солиден, широк и черен като сажди път, застлан със сгурията от моята тъкачница. А моята тъкачница, Каролайн — моята тъкачница ще изпълни сегашния си двор.

— Ужасно! Ще накарате лазурния въздух над нашите хълмове да заприлича на пушеците на Стилброу.

— Ще прекарам водите на река Пактолъс през долината на Брайърфийлд.

— Хиляда пъти предпочитам поточето.

— Ще издействувам със законодателен акт да се огради общинската мера на Нанъли и да се раздели на парцели за ферми.

— Но не можете да покорите бърдото Стилброу, слава богу! Какво можете да отглеждате на Билбъри Мос? Какво може да вирее на Ръшедж?

— Каролайн, бездомните, гладуващите, безработните ще дойдат в тъкачницата от близо и далеч. Джо Скот ще им даде работа, Луис Мур, ескуайър ще им предостави жилища под наем, а мисис Джил ще им отмерва по една дажба до първия ден на заплатата им.

Тя се усмихна, взряна в лицето му.

— Какво неделно училище ще имате, Кари! Какви волни пожертвувания ще съберете! Какво седмично училище ще поделите между себе си, Шърли и мис Ейнли! Тъкачницата ще намери пари за заплатите на учител и учителка, а ескуайърът и производителят на платове ще дават угощение на всеки три месеца.

Тя мълчаливо поднесе устните си за целувка, но с щедростта й постъпиха несправедливо, тъй като й отнеха не една, а поне сто целувки.

— Смели мечти! — каза Мур, като въздъхна и се усмихна. — Но може би все пак ще съумеем да осъществим някои от тях. А междувременно вече пада роса — мисис Мур, позволете ми да ви отведа вътре на топло.

Август е. Отново бият камбани, но този път не само в Йоркшир, а из цяла Англия. Откъм Испания се чуват фанфари, чийто звук все повече се усилва — те оповестяват превземането на Саламанка. Тази нощ Брайърфийлд ще бъде празнично осветен. Днес наемателите от Фийлдхед ще обядват заедно, работниците от тъкачницата в клисурата ще бъдат събрани по същия празничен повод, а в училищата ще има голяма гощавка. Тази сутрин в църквата на Брайърфийлд бяха извършени две бракосъчетания — мистър Луис Жерар Мур, ескуайър, родом от Антверпен, се венча с Шърли, дъщеря на покойния мистър Чарлз Кейв Кийлдар от Фийлдхед, а мистър Робърт Жерар Мур, текстилец — с Каролайн, племенница на преподобния Матюсън Хелстоун, свещеник с магистърска титла и пастор на Брайърфийлд.

В първия случай церемонията бе извършена от мистър Хелстоун. Кумуваше Хайрам Йорк от Брайърмейнс. Във втория случай церемонията извърши мистър Хол, викарий на Нанъли. Сред свитата на младоженците двете най-забележителни личности бяха младите шафери Хенри Симпсън и Мартин Йорк.

Струва ми се, че предсказанията на Робърт Мур, поне отчасти, са се сбъднали. Онзи ден минах през клисурата, която казват, че някога е била зелена, усамотена и дива.

Там видях мечтите на текстилеца, въплътени в солидни камъни, тухли и сгурия — видях новия път, къщурките и градинките пред тях. Видях и една могъща тъкачница с комин, извисен към небето като Вавилонската кула. Когато се върнах у дома, разказах на старата си икономка къде съм била.

— Да! — каза тя. — Странно е как всичко се мени. Спомням си строежа на старата тъкачница — тя бе първата в околността. Помня как я събориха после и ходехме с приятелки да видим първата копка за новата. Двамата господа Мур вдигнаха годим шум около това събитие. Те бяха там заедно с други високопоставени люде и със съпругите си. И двете изглеждаха много красиви и представителни, ала мисис Луис бе по-представителната — тя винаги носеше такива хубави рокли. Мисис Робърт бе по-скромна. Мисис Луис все се усмихваше докато говореше, и изглеждаше естествена, щастлива, радостна и добродушна. Но пък имаше очи, дето можеха да те пронижат — няма вече такива дами в днешно време.

— Как изглеждаше Клисурата тогава, Марта?

— Не като сега. Но мога да ви разкажа за времето, когато е била още по-различна, когато на два километра от нея не е имало нито тъкачница, нито къщурка, нито друго имение, освен Фийлдхед. Спомням си как една лятна вечер, преди петдесет години, майка ми дотича до дома тъкмо на здрачаване, загубила ума и дума, и ни каза, че била видяла самодива в клисурата на Фийлдхед. Това бе последната самодива, която са виждали по тия места (макар и да са ги чували през последните четиридесетина години). Усамотено място беше то, хубаво място, цялото обрасло с дъбове и орехи. Сега е друго.

Историята е разказана. Струва ми се, че в този момент виждам как взискателния читател слага очилата си, за да подири поуката. Ще обидим прозорливостта му, ако се опитаме да го упътим. За това само казваме — нека бог да му помогне да я намери по-скоро!

[1] Много добре (фр.) — Б.пр. ↑

[2] Тесто (фр.) — Б.пр. ↑

[3] Буквален превод от френски — „добър като хляба“ т.е. добродушен. — Б.пр. ↑

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

Лого на Моята библиотека
http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.